П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 березня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/2203/19	

Категорія: 112030500          Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н.В.
          Місце ухвалення: м. Миколаїв
          Дата складання повного тексту: 05.12.2019 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого  - Бітова А.І.
суддів            - Лук`янчук О.В.
                     - Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у справі за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до приватного підприємства "Дикий Сад" про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2019 року Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі Миколаївське ОВФСЗІ) звернулося з позовом до приватного підприємства (далі ПП) "Дикий Сад" про стягнення заборгованості в сумі 291 187,46 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що відповідач не подав звіт за формою №10-ПІ за 2018 рік, не працевлаштував осіб з інвалідністю та не сплатив самостійно адміністративно-господарські санкції. Загальна сума заборгованості за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2018 рік складає 291 187,46 грн., з яких адміністративно-господарські санкції - 275 955,02 грн. та пеня - 15 232,44 грн.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що у 2018 році створив робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, про що у встановленому порядку повідомляв органи державної служби зайнятості. Доказів безпідставної відмови відповідача у працевлаштуванні особи з інвалідністю позивачем не надано. Таким чином, відповідач вживав залежні від нього заходи для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю встановленим нормативам, що виключає застосування адміністративно-господарських санкцій.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у задоволенні позову Миколаївського ОВФСЗІ (вул. Потьомкінська, 17, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 20917114) до ПП "Дикий Сад" (пр. Центральний, 52, кв. 4, м. Миколаїв, 54029, ідентифікаційний код 22426550) про стягнення заборгованості в сумі 291 187,46 грн. - відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївського ОВФСЗІ (вул. Потьомкінська, 17, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 20917114) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 243,25 грн. (шість тисяч двісті сорок три грн. 45 коп.) на користь ПП "Дикий Сад" (пр. Центральний, 52, кв. 4, м. Миколаїв, 54029, ідентифікаційний код 22426550).
В апеляційній скарзі Миколаївського ОВФСЗІ ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги Миколаївське ОВФСЗІ зазначає, що відповідачем всупереч вимогам ст.20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" не сплачено адміністративно-господарські санкції за робочі місця, призначені для працевлаштування осіб з інвалідністю, і не зайняті ними. Вважає, що виконанням нормативу з працевлаштування інвалідів є лише працевлаштування особи з інвалідністю на основне місце роботи, а обов`язок по працевлаштуванню покладається законодавцем виключно на роботодавців. Отже, подання до центру зайнятості звітності за формою №3-ПН про вакантні посади для осіб з інвалідністю не є належним виконанням покладеного на відповідача обов`язку та не звільняє його від сплати адміністративно-господарських санкцій.
Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції при розгляді питання про розподіл судових витрат не надав належної оцінки доводам відділення, викладеним у клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які свідчать про недоведеність, не співмірність та необґрунтованість заявлених відповідачем витрат на правову допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу ПП "Дикий Сад" просить суд апеляційної інстанції в задоволенні апеляційної скарги Миколаївського ОВФСЗІ відмовити повністю та витрати, пов`язані з розглядом справи покласти на позивача.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги Миколаївського ОВФСЗІ, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.
Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:
У квітні 2019 року ГУПФ України направило на адресу позивача перелік роботодавців, у яких середньооблікова кількість штатних працівників за 2018 рік становить менше 8 осіб та більше 8 осіб. Так, за номером 845 у переліку вказано відповідача з середньообліковою кількістю штатних працівників 39 та кількістю осіб з інвалідністю 0. 
12 квітня 2019 року позивач направив відповідачу повідомлення про неподання звіту за 2018 рік щодо працевлаштування інвалідів з проханням подати звіт форми 10-ПІ протягом 10 днів з моменту отримання листа.
Відповідач подав заяву про реєстрацію роботодавця у відділенні Фонду соціального захисту інвалідів 07 липня 2019 року, а звіт форми 10-ПІ так і не подав.
За розрахунком позивача, виходячи з середньооблікової кількості штатних працівників, відповідач мав працевлаштувати 2 особи з інвалідністю. За невиконання вказаного нормативу позивач нарахував 275 955,02 грн. адміністративно-господарських санкцій та 15 232,44 грн. пені, що в сумі становить 291 187,46 грн. 
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач здійснив усі передбачені чинним законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування осіб з інвалідністю, відтак позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлена сума судових витрат відповідачем, є підтвердженою, співмірною та обґрунтованою, а відтак, належить стягненню з позивача відповідно до положень ст.ст. 134, 139 КАС України.
Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, ч.ч.1, 2 ст. 218 ГК України, ч.ч.1, 2 ст. 19, ч.1 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", п.4 ч.3 ст. 50 Закону України "Про зайнятість населення", п.2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року №70, які регулюють спірні правовідносини.
Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантії для них щодо рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначає Закон України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".
Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженим Наказом Міністерства соціальної політики України від 14 квітня 2011 року №129 передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.
Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
При цьому, ч.2 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Частиною 1 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".
Згідно п.4 ч.3 ст. 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
Відповідно до п.2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року №70 інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.
Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року №316 затверджено Форму звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", яка подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.
Наведене свідчить про те, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в ч.1 ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".
Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем у 2018 році кожного місяця подавались звіти форми 3-ПН із зазначенням наявності вакантного місця для працевлаштування інвалідів, а саме інженер комп`ютерних мереж, що підтверджує те, що відповідач інформував центр зайнятості про попит на робочу силу.
Враховуючи вищевикладене, відповідачем не було допущено жодних із наведених вище порушень, а тому відсутні підстави для сплати адміністративно-господарських санкцій.
З огляду на те, що відповідачем були виконані вимоги Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" щодо прийняття заходів для працевлаштування інвалідів, доказів того, що відповідач не створив робочі місця для інвалідів, відмовляв інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавав державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, позивачем не надано.
Відтак, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення, за вчинення якого Законом України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій.
Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20 червня 2011 року у справі №21-60а11, Верховного Суду, викладеної у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 820/2124/16, від 28 лютого 2018 року у справі №807/612/16, від 11 вересня 2018 року у справі №812/1127/18, від 19 грудня 2018 року у справі №812/1140/18, від 23 липня 2019 року у справі №820/2204/16, від 31 липня 2019 року у справі №812/1164/18, від 31 січня 2020 року №823/763/17.
Щодо доводів апелянта про те, що відповідач не подав звіт за формою №10-ПІ за 2018 рік, судова колегія зазначає, що за неподання посадовою особою Звіту передбачено адміністративний штраф відповідно ч.2 ст. 188-1 КУпАП.
Відповідно ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою Заводського районний суд м. Миколаєва від 23 вересня 2019 року провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 188-1 КУпАП стосовно ОСОБА_1 , закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, в зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
З урахуванням наведеного, судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій справі.
Стосовно доводів апеляційної скарги про недоведеність, не співмірність та необґрунтованість заявлених відповідачем витрат на правову допомогу, судова колегія зазначає наступне.
Положеннями ч.1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав Відповідачем у справі, або якщо Відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч.1 та п. 1 ч.3 ст. 132 КАС України).
Статтею 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналіз вищенаведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що зазначено у рішенні від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява № 19336/04), заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року по справі №810/2760/17.
Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції відповідачем на підтвердження розміру витрат на правову допомогу надано договір про надання професійної правничої допомоги від 08 серпня 2019 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 22 серпня 2019 року №АП-00000002, рахунок-фактуру від 22 серпня 2019 року №1/08 та платіжне доручення від 27 серпня 2019 року №16593 на суму 6 243,25 грн.
Доводи апелянта про те, що такі послуги, ознайомлення з матеріалами справи, формування правової позиції з врахуванням судової практики, подання проекту відзиву, не були погодженні та передбачені сторонами у договорі, судова колегія не приймає до уваги, оскільки вони не відповідають дійсності, так як вони визначені в п.7 договору про надання професійної правничої допомоги від 08 серпня 2019 року.
Також апелянт зазначає, що зазначена в акті №АП-00000002 тривалість судового засідання 21 серпня 2019 року, не відповідає дійсності, враховуючи те, що справа була перенесена у зв`язку з тим, що відділенням не було отримано від відповідача відзиву на позовну заяву до дня розгляду справи.
Судова колегія не приймає даний довід апелянта, оскільки відповідно п.7 договору про надання професійної правничої допомоги від 08 серпня 2019 року передбачено, що представництво в суді включає також час прибуття до суду.
За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлена відповідачем сума судових витрат, є підтвердженою, співмірною та обґрунтованою, а відтак, належить стягненню з позивача відповідно до положень ст.ст. 134, 139 КАС України.
Отже, судова колегія не змінює розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції, відповідно ст. 139 КАС України.
Разом з тим, дослідивши заяву ПП "Дикий сад" (яку було подано до суду апеляційної інстанції), в якій останнє просить витрати, пов`язані з розглядом справи покласти на позивача, судова колегія зазначає наступне.
Вивчивши зміст поданого відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія вважає неспівмірним наданий адвокатом обсяг послуг з їх вартістю, оскільки підготовка відзиву на апеляційну скаргу не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи.
Судова колегія вважає, що заявлені витрати на підготовку відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 1 921 грн. не відповідають критерію реальності та розумності їхнього розміру.
Крім того, судова колегія враховує, що стягнення витрат у заявленому розмірі становить надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу таких витрат, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції вважає, що обґрунтованим та розумним розміром витрат за надання правової допомоги у цій справі на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції є сума 550 грн., яка і підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.
Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 134-139, 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328, 329 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року залишити без змін.

Клопотання приватного підприємства "Дикий Сад" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 921 грн. задовольнити частково.
Стягнути з Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (вул. Потьомкінська, 17, м. Миколаїв, 54001, код ЄДРПОУ 20917114) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 550 грн. (п`ятсот п`ятдесят грн.) на користь приватного підприємства "Дикий Сад" (пр. Центральний, 52, кв. 4, м. Миколаїв, 54029, код ЄДРПОУ 22426550).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.