Постанова                                                                                                
Іменем України
11 червня 2020 року
м. Київ
справа № 433/1788/18
провадження № 51-5222км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                                                         за участю:                                                                                                                           секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,                                                                    прокурора                                        ОСОБА_5 , 
засудженого                                   ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                                        ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Старобільського районного суду Луганської області від 28 березня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1208130590000297, щодо
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Старобільського районного суду Луганської області від 28 березня 2019 року  ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Зараховано у строк покарання  ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення з 29 липня 2018 року до дня постановлення вироку 28 березня 2019 року за правилами ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 18 травня 2017 року № 2046-VIII з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід  ОСОБА_6 залишено у виді тримання під вартою, стягнуто з нього процесуальні витрати в розмірі 1430 грн на користь держави, вирішено долю речових доказів.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року вирок суду першої інстанції змінено: зараховано у строк відбуття покарання ОСОБА_6 його попереднє ув`язнення з 29 липня 2018 року по день вступу вироку в законну силу, тобто до 13 серпня 2019 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. В інший частині вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він 29 липня 2018 року близько 19:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання у  АДРЕСА_1 , під час сварки з батьком ОСОБА_8 , діючи з метою заподіяння останньому тяжких тілесних ушкоджень, завдав йому ударів ножем у ділянку живота і грудної клітки зліва, внаслідок чого заподіяв потерпілому численні колото-різані рани грудної клітки, черевної порожнини, лівого ліктьового суглоба, що ускладнилися лівостороннім пневмотораксом, і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпечності для життя у момент заподіяння. 
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах захисник ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_8 ставлять вимогу про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 на підставах істотного порушення кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого злочину і особі винного через суворість. Вказують на наявність обставин, які пом`якшують покарання засудженого, звертають увагу на те, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому, скоїв злочин внаслідок провокаційних дій потерпілого, який не має жодних претензій до засудженого і просив суд не позбавляти волі останнього. Крім того, зазначають, що поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишилося те, що ОСОБА_6 через отримані ним травми визнаний інвалідом другої групи і, крім того, перебуває на обліку в лікаря-психіатра з діагнозом «шизофренія». Вважають, що вищенаведені обставини є підставою для обрання засудженому покарання із застосуванням статей 69 і 75 КК. Просять призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений та захисник підтримали касаційні скарги. Прокурор вважав, що підстав для задоволення касаційних скарг немає.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у межах касаційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК у касаційних скаргах не оспорюються.
Доводи захисника та потерпілого, викладені в касаційних скаргах, щодо призначення ОСОБА_6 несправедливого покарання через суворість та необхідність звільнення засудженого від відбування покарання аналогічні доводам, які були викладені в їхніх апеляційних скаргах. Суд апеляційної інстанції визнав ці доводи безпідставними, навівши в ухвалі докладні підстави прийнятого рішення.
З висновками апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки вони є обґрунтованими, а ухвала вмотивована належним чином.
Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині призначення покарання, апеляційний суд взяв до уваги, що суд першої інстанції при призначенні  ОСОБА_6 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відноситься до категорії тяжких, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується посередньо, щиро розкаявся у вчиненому. Також суд узяв до уваги рецидив злочинів, вчинення ОСОБА_9  кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, що є обставинами, які обтяжують покарання. З урахуванням наведеного суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 121 КК, яке підлягає реальному виконанню в умовах ізоляції від суспільства. 
Урахувавши особу винного та відсутність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК, а також для його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
При цьому звернув увагу, що призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, воно є необхідним для виправлення та попередження вчинення засудженим нових злочинів. Обставини, які б вказували на те, що покарання є явно несправедливим через суворість, відсутні.
Доводи в касаційних скаргах захисника  ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 щодо поганого стану здоров`я засудженого  ОСОБА_6  не є підставою для зміни судових рішень у частині призначеного покарання, оскільки не зменшують ступеня тяжкості вчиненого засудженим злочину. Згідно з медичними документами ОСОБА_6 був визнаний інвалідом другої групи у 2005 році, однак згодом відмовився від інвалідності, будь-яких даних про те, що він на даний час є особою з інвалідністю, у кримінальному провадженні немає. Відповідно до відповіді на адвокатський запит завідувача Старобільською міською медичною частиною філії Центру охорони здоров`я ДКВС України у Харківській та Луганській областях, наданого суду стороною захисту, ОСОБА_6 не потребує лікування в умовах стаціонару медичної частини або територіальних закладів охорони здоров`я. 
Що стосується доводів у касаційних скаргах про те, що, приймаючи рішення у справі, суд безпідставно залишив поза увагою наявність у ОСОБА_6 психічної хвороби, то вони є необґрунтованими, оскільки суд дослідив у судовому засіданні та дав належну оцінку наявному в матеріалах кримінального провадження висновку судово-психіатричного експерта № 153 від 14 серпня 2018 року. Відповідно до цього висновку у період часу, до якого відноситься інкриміноване ОСОБА_6 діяння, останній будь-яким хронічним психічним захворюванням не страждав. Як у цей період, так і на час проведення експертизи він виявляв ознаки органічного розладу особистості (згідно з МКХ-10 F 07.84), ускладненого психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності (F 10,2), за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. Як видно з установчої частини цього висновку експертами були враховані дані про перебування ОСОБА_6 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «Шизофренія, нападоподібний прогредієнтний тип течії, афективно-маячний тип нападу на органічно неповноцінному ґрунті». 
Враховуючи наведене, обставини, що вказують на несправедливість призначеного  ОСОБА_6  покарання через його суворість, а також на необхідність звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, відсутні.
При перегляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином перевірив доводи, зазначені в апеляційних скаргах, зокрема, навів переконливі аргументи на спростування доводів захисника та потерпілого, які вказували на суворість призначеного  ОСОБА_6 покарання і просили звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, і постановив ухвалу, яка повною мірою відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які впливали б на законність та обґрунтованість оскаржених вироку та ухвали, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6  судами допущено не було.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Старобільського районного суду Луганської області від 28 березня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року щодо  ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                     ОСОБА_3