ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2020 р.	Справа № 643/106/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Сіренко О.І.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного спеціаліста - інспектора з паркування сектору інспекційної роботи №2 Інспекції з паркування Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Козак Сергія Олександровича на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Короткий І.П., пр. 50 річчя ВЛКСМ, 38е, м. Харків, Харківська, 61153, повний текст складено 18.02.20 року по справі № 643/106/20
          за позовом       ОСОБА_1  
          до      Головного спеціаліста - інспектора з паркування сектору інспекційної роботи №2 Інспекції з паркування Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Козак Сергія Олександровича              
          про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Московського районного суду  м. Харкова з позовом до головного спеціаліста-інспектора з паркування сектору інспекційної роботи № 2 Інспекції з паркування Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Козак Сергія Олександровича, в якому просила суд: скасувати постанову головного спеціаліста-інспектора з паркування сектору інспекційної роботи №2 Інспекції з паркування Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Козак Сергія Олександровича серії АА № 008031 від 09 грудня 2019 року, про притягнення ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП  у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.  та закрити провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України, за відсутністю складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.
          В обґрунтування позову ОСОБА_1  зазначила, що її автомобіль фактично здійснював стоянку поза межами автомобільної дороги, а саме на тротуарі, а тому, позивач не порушила вимог п. 15.9 “е” Правил дорожнього руху .
18 лютого 2020 року  рішенням  Московського районного суду  м. Харкова позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову серії АА №008031 головного спеціаліста-інспектора з паркування сектору інспекційної роботи № 2 Інспекції з паркування Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Козак С. О. від 09.12.2019 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 гривень за адміністративне правопорушення, що  передбачене ч.1  ст.122 КУпАП,  провадження по справі закрито.
В  апеляційній скарзі  відповідач  просить скасувати  рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити   ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам відповідача про те, що факт адміністративного порушення підтверджується належними доказами, а саме фото розташування автомобіля.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримав  доводи апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача,  перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з постанови серії АА №008031, складеної  головним  спеціалістом-інспектором з паркування сектору інспекційної роботи №2 Інспекції з паркування Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Козак С. О. позивачку   ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності  за ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. за те, що 09.12.2019 о 12:59 в м. Харкові по вул. Пушкінскька біля буд. 77 , керуючи автомобілем MITSUBISHI ASX , реєстраційний номерний знак транспортного засобу НОМЕР_1 , здійснила зупинку  ближче 30 м. від дорожнього знаку зупинки маршрутних транспортних засобів, чим порушила вимоги п. 15.9 “е” ПДР України.
Не погоджуючись із зазначеною постановою поліцейського, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Колегія суддів  погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до положень статті 1 КУпАП основним завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно з частиною 5 статті 14 Закону України “Про дорожній рух” учасникам дорожнього руху ставиться в обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України “Про дорожній рух” визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001р. №1306 (із змінами та доповненнями).
Згідно з п. 1.1. Правил дорожнього руху, ці Правила відповідно до Закону України “Про дорожній рух” встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Відповідно до п. 1.9. ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Як вбачається з матеріалів справи, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, оскільки  09.12.2019 о 12:59  в м. Харкові по вул. Пушкінскька біля буд. 77 , керуючи автомобілем MITSUBISHI ASX , реєстраційний номерний знак   НОМЕР_1 , здійснила зупинку ближче 30 м. від дорожнього знаку зупинки маршрутних транспортних засобів, чим порушила вимоги п. 15.9 “е” Правил дорожнього рухуУкраїни.
Відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КпАП України про адміністративні правопорушення, настає в разі перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходами на нерегульованих пішохідних переходах, а так само  порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками і тягнуть за собою накладення штрафу від п`ятнадцяти до двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Знак 5.41.1 ПДР України - Пункт зупинки автобуса. Знак позначає початок посадкової площадки автобуса. Відповідно, посадкова площадка автобуса розміщується на проїзній частині, де здійснюється під`їзд автобусів, висадка та посадка пасажирів. Тобто, вказаний знак позначає посадкову площадку автобусу, а п.15.9. “е” забороняє зупинку інших транспортних засобів 30 м. до і 30 м. після такого знаку з метою вільного руху автобусів в зазначеній зоні.
Відповідно до п.15.9 “е” ПДР зупинка забороняється ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає — ближче 30 м від дорожнього знаку такої зупинки з обох боків.
З огляду на зазначене вбачається, що зупинка забороняється з обох боків  від знаку, тобто до і після нього. 
При цьому, дія дорожніх знаків поширюється на проїзну частину того напряму, на стороні якого вона розташована. Така норма спрямована на забезпечення вільного здійснення заїзду, зупинки, висадки і посадки пасажирів в місці дії дорожнього знаку 5.41.1 “Пункт зупинки автобуса” та відповідно розташування посадкового майданчику.
Відповідно до п.1.10 ПДР України: Автомобільна дорога, вулиця (дорога) — частина території, в тому числі в населеному пункті, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів, з усіма розташованими на ній спорудами (мостами, шляхопроводами, естакадами, надземними і підземними пішохідними переходами) та засобами організації дорожнього руху, і обмежена по ширині зовнішнім краєм тротуарів чи краєм смуги відводу.
З оскаржуваної постанови та наявних матеріалів фотофіксації вбачається, що  автомобіль Mitsubishi ASX з державним номерним знаком НОМЕР_1 фактично знаходився поза межами автомобільної дороги, а саме: на тротуарі, тобто  не на проїзній частині, на яку поширюється дія знаку 5.41.1 ПДР України.
Таким чином, з наявних в матеріалах справи доказів не вбачається порушення позивачем  вимог знаку 5.41.1 ПДР України.
При цьому, статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з п.1 ст. 247 КпАП України обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до ст. 251 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідачем, на підтвердження своєї позиції по справі,  надано  матеріали фотозйомки, проте, з яких не вбачається  порушення позивачем   п. 15.9  ПДР України.
Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч. ч. 1 та 4 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Статтею 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, жодного доказу в обґрунтування законності винесеної ним постанови та застосування до позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу, не долучено до матеріалів справи.
Таким чином, з наявних в матеріалах справи не вбачається здійснення позивачем самого факту  адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.  122   КУпАП.
Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному прав, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації.  Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано належних доказів  порушення  позивачем вимог п.15.9 “е”   Правил дорожнього руху України.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірність прийнятої ним постанови  серії АА № 008031 про притягнення   ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.  122   КУпАП.
Доводи апелянта про те, що застосування посадовою особою процедури скороченого провадження передбачено чинним  законодавством та не є порушенням ст.ст.276,278,279 КУпАП, колегія суддів відхиляє, оскільки в даному випадку не доведено самого факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
Посилання апелянта на те, що подія і  склад адміністративного правопорушення підтверджується матеріалами фотозйомки, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене не відповідає дійсності.
Отже, доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
За змістом   п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "RuizTorija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про  задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанрції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного спеціаліста - інспектора з паркування сектору інспекційної роботи №2 Інспекції з паркування Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Козак Сергія Олександровича  залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.02.2020 року по справі № 643/106/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	О.І. Сіренко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський   	
Повний текст постанови складено  24.06.2020 року