ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

22 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/766/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гальки Назара Олександровича  на рішення Запорізького  окружного адміністративного суду від 10.03.2020 р. (суддя Прасов О.О., повне судове рішення складено 10.03.2020 р.) в справі № 340/766/20 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Запорізької  обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом  до Департаменту соціального захисту населення Запорізької  обласної державної адміністрації  (далі – Департамент), зазначивши третьою особою заступника директора Департаменту – начальника управління соціальних гарантій, державної соціальної допомоги Кривошей Катерину Юріївну,  про визнання  протиправними дій заступника директора Департаменту – начальника управління соціальних гарантій, державної соціальної допомоги Кривошей К.Ю. щодо відмови 12.12.2019 р. у видачі посвідчення ОСОБА_1 як особі, яка належить до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, зобов`язання визначити йому відповідну категорію постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи на регіональній комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у   комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у Запорізькій  області, стягнути судові витрати  зі сплати судового збору та витрати на професійну  правничу допомогу, які підтверджено документально.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10.03.2020 р. в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній  скарзі представник позивача просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Порушення норм процесуального права, на думку апелянта, полягають у  не надісланні позивачу копії ухвали про відкриття провадження у справі, що позбавило позивача права на ефективний судовий захист; в порушення ст. 77 КАС України судом першої інстанції покладено на позивача обов`язок доказування; судом першої інстанції не встановлено позивача по справі; в порушення статті 246 КАС України судом першої інстанції  невірно викладено в судовому рішенні позовні вимоги, відсутня мотивувальна частина; судом першої інстанції не залучено до участі в справі третю особу, дії якої оскаржує позивач.
Щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права апелянт зазначає, що судом першої інстанції в порушення статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позовні вимоги вирішено не по суті позову. Суд вийшов за межі повноважень, надавши правову оцінку необхідності визначення позивачу  4 категорії, про що не просив позивач.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 4), що підтверджується довідкою №1315 від 23.06.2003 р., виданою Маньківською районною державною адміністрацією Черкаської області, у якій  довідка видана гр-ну ОСОБА_1 про те, що він (вона) постійно проживає або постійно працює чи постійно навчається на території зони постійного радіоекологічного контролю і за станом на 1 січня 1993 р. проживав (ла) або відпрацював (ла) у цій зоні не менше чотирьох років у с. Кривець, Маньківський, Черкаської області. Довідка є підставою для видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, віднесеного до категорії 4, відповідно до статті 4 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і дає право на пільги передбачені цим Законом.
Позивач 07.11.2019 р. звернувся до відповідача із заявою про видачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи безстрокове.
У листі заступника директора Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації (вих.№6369/03.2-29 від 12.12.2019) на адресу позивача зазначено, що оскільки позивач  проживає та працює в Запорізькій області, а не в зоні посиленого радіоекологічного контролю, правових підстав для видачі посвідчення 4 категорії немає.
Зважаючи на те, що позивачем як відповідачу, так і суду не надано доказів того, що його місцем проживання (реєстрації) є: АДРЕСА_1 ,, а відповідно до довідки №1315 від 23.06.2003 р. позивач проживає у с. Кривець Маньківського району Черкаської області, позивачем не надано до суду доказів того, що він постійно працює чи постійно навчається у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, суд першої інстанції дійшов висновку про не доведеність  порушення  прав та інтересів позивача з боку відповідача, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову.
Суд  погоджується з рішенням суду першої інстанції  про  відмову у задоволенні позовних вимог,  проте  вважає  за  необхідне змінити його в частині обґрунтування висновків суду для прийняття такого рішення.
Судом встановлено, що 24.06.1999 р. ОСОБА_1 видано посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, серії НОМЕР_1 .
Управлінням у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи  Черкаської облдержадміністрації 24.07.2003 р. ОСОБА_1 видана довідка № 201/02-07  про те, що він відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»,  дійсно, є дитиною, яка належить до потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 18.10.2019 р. в справі № 321/1301/19 встановлено факт проживання ОСОБА_1 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 01.08.1986 р. по 01.01.1991 р. у с. Кривець Маньківського району Черкаської області на території зони гарантованого добровільного відселення, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
07.11.2019 р. ОСОБА_1 подана до Департаменту заява наступного змісту: «У зв`язку з отриманням посвідчення замість посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи від 24.06.99 р., прошу надати відповідне посвідчення громадянина, потерпілого від Чорнобильської катастрофи, безстрокове.».
В заяві відсутнє зазначення про подання ОСОБА_1  до Департаменту будь-яких документів.
12.12.2019 р. Департаментом за підписом заступника директора Департаменту – начальника управління соціальних гарантій, державної соціальної допомоги Кривошей К.Ю. направлено позивачу лист № 6369/03.2-29, яким роз`яснено, що згідно з п. 4 ст. 11 Закону  України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, віднесених до 4 категорії, належать особи, які постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. проживали або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше 4 років. Оскільки позивач проживає та працює у Запорізькій області, а не в зоні посиленого радіоекологічного контролю, тому  правових підстав для видачі посвідчення 4 категорії немає.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ (далі – Закон № 796-ХІІ), відповідно до статті 9 якого  особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;
4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
Визначення осіб, які належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, врегульоване статтею 11 Закону № 796-ХІІ, відповідно до якої до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать:
1) евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення;
2) особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій;
3) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років;
4) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років;
5) особи, які працювали з моменту аварії до 1 липня 1986 року не менше 14 календарних днів або не менше трьох місяців протягом 1986-1987 років за межами зони відчуження на роботах з особливо шкідливими умовами праці (за радіаційним фактором), пов`язаними з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, що виконувалися за урядовими завданнями. Перелік видів робіт і місць, де виконувалися зазначені роботи, встановлюється Кабінетом Міністрів України;
6) особи, які досягли повноліття, з числа зазначених у  статті 27  цього Закону, та яким у дитячому віці встановлено причинний зв`язок інвалідності з наслідками Чорнобильської катастрофи, за умови проходження переогляду у спеціалізованій медико-соціальній експертній комісії відповідно до  частини п`ятої  статті 17 цього Закону.
Крім осіб, зазначених у частині першій цієї статті, до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать неповнолітні діти, зазначені у  статті 27  цього Закону. Після досягнення повноліття (в разі одруження або влаштування на роботу в передбачених чинним законодавством випадках до досягнення повноліття - за їх бажанням відповідно з часу одруження або влаштування на роботу) визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи провадиться на умовах, визначених частиною першою цієї статті, а щодо потерпілих, зазначених у пункті 6 частини першої цієї статті, визначення категорії провадиться відповідно до  пункту 1  частини першої статті 14 цього Закону.
Статтею 14 Закону № 796-ХІІ   унормовано визначення категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, для встановлення пільг і компенсацій.
Статтею 65 Закону № 796-ХІІ встановлено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.
Дітям, які не досягли повноліття, посвідчення видаються на загальних підставах та вручаються батькам (частина 1).
Відповідно до частини 4 статті 65 Закону № 796-ХІІ видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.
Порядок видачі посвідчень  встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок  видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 р. № 551 (далі – Порядок № 551).
Пунктом 11 Порядку № 551 встановлено, що посвідчення видаються уповноваженими органами за місцем проживання (реєстрації) особи на підставі рішень комісій з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, утворених уповноваженими органами (далі - регіональні комісії).
При цьому цим пунктом Порядку передбачено видачу посвідчень на підставі певних, визначених цим Порядком, документів. 
Абзацом 3 пункту 8 Порядку № 551 визначено що особам, зазначеним у  статті 27  Закону, категорії встановлюються після досягнення повноліття (в разі одруження або укладення трудового договору в передбачених законодавством випадках до досягнення повноліття - за їх бажанням відповідно з дати реєстрації шлюбу або укладення трудового договору згідно із законодавством) відповідно до  статті 14  Закону, а посвідчення видаються згідно з цим Порядком.
Таким чином, задля отримання посвідчення особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, така  особа має звернутися до уповноваженого органу, подавши документи відповідно до Порядку № 551.
Виходячи зі змісту позовних вимог, позивачем оскаржуються дії заступника директора Департаменту – начальника управління соціальних гарантій, державної соціальної допомоги Кривошей К.Ю. щодо відмови 12.12.2019 р. у видачі посвідчення йому  як особі, яка належить до потерпілих від Чорнобильської катастрофи. 
Одночасно позивач просить зобов`язати Департамент соціального захисту населення Запорізької  обласної державної адміністрації  визначити йому відповідну категорію постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи на регіональній комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у   комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у Запорізькій  області.
Тобто, позивачем оскаржено до суду дії третьої особи - заступника директора Департаменту – начальника управління соціальних гарантій, державної соціальної допомоги Кривошей К.Ю.
За приписами пункту 9 частин 1 статті 4 КАС України відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Таким чином, фактично позивачем оскаржено дії особи, до якої не звернена вимога позивача, оскільки ця особа не зазначена позивачем як відповідач.
Частиною 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 3 статті 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Тобто, позивач неправильно обрав спосіб захисту порушеного права, пред`явивши позовні вимоги до особи, яка не  залучена до участі в справі як відповідач.
В силу принципу офіційного з`ясування обставин справи, закріпленого у частині 4 статті 9 КАС України, суд першої інстанції відповідно до приписів статті 48 КАС України мав або замінити неналежного відповідача, або  залучити особу, до якою пред`явлено позовну вимогу, до участі в справі в якості співвідповідача.
Зважаючи на те, що судом першої інстанції такі дії не вчинені, а суд апеляційної інстанції не має процесуальних повноважень на такі дії, позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання Департаменту визначити позивачу відповідну категорію постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи на регіональній комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у   комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у Запорізькій  області, суд зазначає наступне.
Вище судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з питання видачі посвідчення. При цьому в заяві не ставилось питання визначення будь-якої відповідної категорії.
Проте, позовних вимог про зобов`язання розглянути заяву позивача із прийняттям відповідного рішення або про зобов`язання видати посвідчення  особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи, позивачем не заявлено.
Позивачем в апеляційній скарзі зазначено, що ним не ініціювалось питання встановлення йому будь-якої конкретної категорії, а спірним є питання видачі йому посвідчення.
Відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України захисту підлягають саме порушені права.
В розглядуваному  випадку позивач не звертався до відповідача з встановлення відповідної категорії постраждалою від Чорнобильської катастрофи особи, відповідачем не приймалось відповідного рішення, відсутні підстави вважати про порушення відповідачем прав позивача з цього питання.
Зважаючи на викладене, а також на те, що відповідачем не розглядалось питання встановлення позивачу категорії постраждалого від Чорнобильської катастрофи, суд не вправі зобов`язувати відповідача встановлювати відповідну категорію.
Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, проте, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції має змінена, оскільки судом першої інстанції помилково зазначено про недоведеність позовних вимог.
Суд визнає необґрунтованими доводи позивача стосовно порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Так, матеріали справи свідчать про те, що судом першої інстанції із дотримання норм процесуального закону направлено на адресу, зазначену позивачем у позові, копія ухвали про відкриття провадження у справі, проте поштове відправлення повернуто із зазначенням, що адресат відсутній (а.с. 20).
Суд зазначає, позивач в силу приписів ч. 4 ст. 161 КАС України мав надати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів), проте до позову додано тільки копія листа про розгляд звернення, адвокатський запит до Департаменту, докази сплати судового збору та докази надання позивачу професійної правничої допомоги.
Відповідно, є обґрунтованим зазначення судом першої інстанції про не надання позивачем доказів на підтвердження позовних вимог.
Суд звертає увагу, що обов`язок, встановлений ч. 2 ст. 77 КАС України, щодо доведеності правомірності рішення суб`єктом владних повноважень, не є абсолютним.
В силу ч. 1 ст. 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78  цього Кодексу.
Відтак, позивач також процесуальним законом зобов`язаний надавати суду докази на підтвердження позовних вимог.
Суд визнає доречними доводи апелянта щодо не залучення судом першої інстанції до участі в справі третю особу, зазначену у позові, проте, як вище було зазначено, ця особа мала бути залучена  до участі в справі як відповідач, а не як третя особа, оскільки до цієї особи звернуті позовні вимоги. 
Стосовно посилань апелянта на не вирішення по суті позову, вихід за межі повноважень в частині надання правової оцінки необхідності визначення позивачу  4 категорії, про що не просив позивач, суд вказує, що ці обставини в контексті приведених вище висновків суду не можуть бути підставою для задоволення позову.
З урахуванням викладеного суд  дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права,  що є підставою для зміни судового рішення.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308, 311,   315,   317, 321,   322, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гальки Назара Олександровича  на рішення Запорізького  окружного адміністративного суду від 10.03.2020 р. в справі № 340/766/20 задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Запорізького  окружного адміністративного суду від 10.03.2020 р. в справі № 340/766/20  за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Запорізької  обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 22.06.2020 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
          Повне судове рішення складено 22.06.2020 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко