Постанова 
Іменем України
 
09 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 500/6307/15-ц
провадження № 61-10411св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відновлення права власності на вимощення будинку,
 
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2017 року у складі  судді Грубіян Л. І. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А.,             Сегеди С. М., Цюри Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з указаним позовом, який уточнили в процесі розгляду справи та просили: відновити право власності на вимощення будинку шляхом зобов`язання ОСОБА_3 і              ОСОБА_4 збудувати нове вимощення будівлі АДРЕСА_4 загальною площею 12 кв. м та зварити і зафарбувати частину металевого паркану довжиною 45 см на попереднє місце; вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що вони проживають у житловому будинку АДРЕСА_2 . По сусідству з ним у житловому будинку АДРЕСА_3 за вказаною вище адресою проживають  ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . У серпні 2010 року відповідачі звернулися до них з проханням підписати погоджувальні документи, необхідні для приватизації ділянки, проте були виявлені невідповідності в їхніх документах на земельну ділянку реальному стану та документам, які є у позивачів. 22 вересня 2011 року ОСОБА_3 і             ОСОБА_4  незаконно, самовільно заволоділи частиною вимощення їх будинку, а саме, за допомогою бригади будівельників збудували новий паркан на вимощення будинку, зруйнували частину вимощення для встановлення стовпів, привласнивши частину вимощення, залишивши проміжок між парканом та стіною будинку 35 см, чим унеможливив обслуговування будинку. Також відповідачі вирізали частину металевого паркану довжиною 45 см, який необхідно заварити на місце та зафарбувати, що потребує послуг зварювальника як спеціаліста зі своїм зварювальним апаратом. Для відновлення функції вимощення         ОСОБА_3 і ОСОБА_4  повинні встановити нове вимощення після переносу паркану загальною площею 12 кв. м. Для відновлення права власності та прийняття законного і обґрунтованого рішення ними була оплачена експертиза у розмірі 1 500 грн, які вони просили стягнути з відповідачів на свою користь. 
 
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , заперечуючи проти позову, посилалися на те, що  надана позивачами ксерокопія технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_2 містить план земельної ділянки та індивідуального житлового будинку, виготовлений в 2010 році, який суттєво відрізняється від наданих для огляду архівних справ міжміського бюро технічної інвентаризації міста Ізмаїла, згідно з якими договори забудівлі домоволодінь      АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 однотипні та мають пряму лінію забудови житлових будівель відносно лінії розмежування між ділянками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_4 на момент укладання договору забудови обох ділянок. Однак, в наданих позивачами суду копіях технічного паспорту, лінія забудови та лінія розмежування ділянок змінені. Підстави для зміни договору забудови домоволодіння АДРЕСА_2 в наданих міжміським бюро технічної інвентаризації матеріалах відсутні. Отже є підстави вважати, що позивачі по справі самовільно змінили план забудови свого будинку, таким чином зменшили розмір між стіною будинку та лінією розмежування між ділянками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2. Крім того, посилання позивачів на ДБН 360-92 безпідставні, так як договори забудови домоволодінь АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 укладено в 1981 році, а на той час існували інші ДБН, які напевне, були враховані Ізмаїльським міським виконавчим комітетом при укладанні договорів забудови вказаних домоволодінь.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 05 липня              2017 року відмовив у задоволенні позову.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову про встановлення меж земельних ділянок. Тверда межа між спірними земельними ділянками не встановлена, а тому позивачами не доведено чи порушувалася вона            ОСОБА_3  та ОСОБА_4 . При цьому суд виходив з того, що оскільки відсутні докази (акти, обстеження, висновки), що саме відповідачами зруйноване вимощення будинку, тому немає підстав для зобов`язання відповідачів збудувати нове вимощення площею 12 кв. м, зварити і зафарбувати частину (45 см) металевого паркану будівлі АДРЕСА_2 . У цій справі не призначалася і не проводилася будь-яка експертиза, тому відсутні підстави для стягнення вказаних в уточненій позовній заяві сум.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Апеляційний суд Одеської області постановою від 14 грудня 2017 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2017 року залишив без змін. 
 
Мотивував судове рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області                     від 05 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області                  від 14 грудня 2017 року і передати справу на новий розгляд за встановленою підсудністю.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що в матеріалах справи наявне адміністративне провадження, яке є доказом існування межі між садибами позивачів та відповідачів на протязі 1983-2011 років. Цей факт також підтверджується постановою Ізмаїльського МВ УМВС України від 25 вересня     2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи, якій судами не було надано належної оцінки. Також суди не врахували постанови Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в  Одеській області від 31 жовтня 2017 року про закінчення виконавчого провадження. Апеляційний суд не перевірив доводи позивачів щодо предмета позову.
 
У серпні 2018 року   ОСОБА_3  та ОСОБА_4 подали відзив на касаційну скаргу, в якому просили залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що вони є законними і обґрунтованими. Доводи наведені в касаційній скарзі не відповідають дійсним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах закону, не спростовують доведені обставини і не обґрунтовують порушення судами норм матеріального та процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень. Крім того зазначили, що суди правильно встановили факт самозахвату позивачами               150 кв. м земельної ділянки та зміни її геометричної конфігурації.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
14 серпня 2018 року справа № 500/6307/15-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2020 року                                       № 1023/0/226-20, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та визначено колегію суддів.
 
Фактичні обставини
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної сумісної власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 02 грудня 2010 року серії НОМЕР_1, виданим виконавчим комітетом Ізмаїльської сільської ради. 
 
Згідно з технічним паспортом від 26 серпня 2010 року розмір земельної ділянки під будинком АДРЕСА_2 , що розташований за вищевказаною адресою складає             750 кв. м, а відомості щодо приватизації земельної ділянки відсутні.
 
З довідки Комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 16 червня 2017 року № 831 встановлено, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_3 власниками житлового будинку з надвірними спорудами є ОСОБА_3 та ОСОБА_4    на підставі договору забудови від 20 травня 1981 року. Згідно із зазначеним договором забудови та плану відводу відводилася земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку площею 600 кв. м. Станом на останню технічну інвентаризацію                       від 30 листопада 1997 року загальна площа земельної ділянки складає 631 кв. м, крім того, об`єкти самочинного будівництва відсутні. Правовстановлюючі документи в матеріалах справи відсутні.
 
З матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомості, що розташований по АДРЕСА_2 встановлено, що власниками житлового будинку з надвірними спорудами є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Згідно з договором забудови земельної ділянки АДРЕСА_2 від 15 червня 1981 року та плану відводу відводилася земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку площею 600 кв. м. Станом на останню технічну інвентаризацію від 26 серпня 2010 року загальна площа земельної ділянки складає 750 кв. м, самозахват становить - 150 кв. м, крім того, вказана земельна ділянка змінила свою геометричну конфігурацію між сусідньою земельною ділянкою по АДРЕСА_3 .
 
Тверда межа між спірними земельними ділянками відповідно до вимог статей 103, 106, 107, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) не встановлена.
 
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року в справі № 500/5291/13-ц за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до        ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,  треті особи: Ізмаїльська міська рада Одеської області, відділ Держземагенства у місті Ізмаїл Одеської області, про встановлення меж земельних ділянок, позивачам відмовлено в задоволенні позову про встановлення меж земельних ділянок.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла  до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 319  Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).
 
Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що тверда межа між спірними земельними ділянками не встановлена, а тому позивачами не доведено чи порушувалася вона ОСОБА_3  та ОСОБА_4 . В матеріалах справи відсутні докази (акти, обстеження, висновки), що саме відповідачами зруйноване вимощення будинку, а тому немає підстав для зобов`язання відповідачів збудувати нове вимощення площею 12 кв. м, зварити і зафарбувати частину            (45 см) металевого паркану будівлі АДРЕСА_2 . У цій справі не призначалася і не проводилася будь-яка експертиза, тому відсутні підстави для стягнення вказаних в уточненій позовній заяві сум.
Встановивши, що позивачі не довели факт руйнування відповідачами спірного вимощення будинку, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не надано оцінку наявним в матеріалах справи доказам, які доводять порушення їх прав, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими судами обставинами справи, зокрема матеріалами інвентаризаційних справ житлових будинків № АДРЕСА_4 , АДРЕСА_3  та судовими рішеннями в справі № 500/5291/13-ц.
 
Крім того, згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі               № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, тому суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
З огляду на викладене, оскільки питання про достатність доказів відноситься до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і апеляційним судом не встановлено порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції, аргументи касаційної скарги про те, що суди не належно надали оцінку наявним в матеріалах справи доказам не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень і стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
 
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:  	 А. Ю. Зайцев	
 	 	
 	С. Ю. Бурлаков 	
 	 	
 	Є. В. Коротенко