Постанова 
Іменем України 
 
25 березня 2020 року        
м. Київ
 
справа № 757/25510/17-ц
провадження № 61-9165св19
 
головуючого - Коротуна В. М. (суддя-доповідач)
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Курило В. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року в складі судді                   Цокол Л. І. та постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року в складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Желепи О. В.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення банківського депозиту за договором банківського вкладу.
Позовна заява мотивована тим, що 13 серпня 2012 року між нею та 
АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу 
№ SAMDN 25000727885183 , відповідно до умов якого позивач передала, а банк прийняв грошову суму в розмірі 49000,00 дол. США з виплатою 10 % річних. Зазначала, що 20 квітня 2017 року та 27 квітня 2017 року на адресу головного офісу АТ КБ «ПриватБанк» направила заяви про розірвання договору банківського вкладу, проте відповідачем було відмовлено.
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила: розірвати договір банківського вкладу від 13 серпня 2012 року, укладений між нею та банком; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти за договором у розмірі 49 000,00 дол. США; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь проценти за користування банківським вкладом у розмірі 19 116,71 дол. США, які нараховані за період з 01 березня                   2014 року по 16 січня 2018 року включно; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» 3 % річних у розмірі 5581,97 дол. США за період з 08 квітня 2014 року по 16 січня                      2018 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1 грошові кошти за договором від 13 серпня 2012 року № SAMDN25000727885183 у розмірі                       49 000,00 дол. США.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1 проценти за користування банківським вкладом у розмірі 19 116,71 дол. США за період                      з 01 березня 2014 року по 16 січня 2018 року включно.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 5581,97 дол. США за період з 08 квітня 2014 року по 16 січня 2018 року.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у добровільному порядку відповідач не виконує свої зобов`язання з повернення коштів позивачу за договором вкладу від 13 серпня 2012 року                                                                № SAMDN25000727885183, а тому вимоги про захист порушеного права позивача підлягають задоволенню шляхом примусового стягнення грошових коштів, на підставі статей 526, 625, 629, 1058, 1060, 1061 ЦК України, з урахуванням вимог частини другої статті 625 ЦК України.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року змінено в частині стягнення 3 % річних, а саме зменшено суму стягнення 3 % річних з                                       5 588,97 дол. США за період з 08 квітня 2015 року по 16 січня 2018 року до 114427,51 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції стягнув 3 % річних у іноземній валюті, що не узгоджується з вимогами закону та висновком Верховного Суду України у постанові                                    від 22 березня 2017 року у справі № 6-2829цс16. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Аргументи учасників справ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що договір банківського вкладу укладений між сторонами на території АРК. Автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» взято не себе зобов`язання здійснювати компенсаційні виплати клієнтам Філії Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк». А тому, зобов`язання за договором, укладеним між сторонами, виконує Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АРК та міста Севастополь, та яке було конфісковано та націоналізовано окупаційною владою.
Також посилається на те, що позивачем невірно розраховано відсотки за користування банківським вкладом та 3% річних. Враховуючи, що депозитна угода є розірваною з 22.04.2017 року, тому з цього часу до банківського вкладу має застосовуватися ставка по вкладам «на вимогу» у розмірі 1% річних, а з 04.05.2017 року відсоткова ставка «до запитання» 0,01 % річних. 3 % річних стягнуто поза межами трирічного строку позовної давності. Зазначає, що стягнення 3 % річних відбувається виключно в гривні, проте судом стягнуто 3 % річних у доларах США.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У відзиві на касаційну скаргу, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів залишити без змін. Посилається на те, що позивач неодноразово зверталася до відповідача із заявами про повернення депозитних коштів, перша заява була отримана банком 03 квітня 2015 року, тому банк повинен був повернути вклад 08 квітня 2015 року. З 08 квітня 2014 року позивачем розраховано 3 % річних. Дані про вкладника депозиту вносяться до Бази даних вкладників, до якої у відповідача наявний доступ, а тому у відповідача наявна інформація про вкладників на території АРК. Договір банківського вкладу укладений з відповідачем, а тому саме відповідач має виконувати зобов`язання за цим договором, ліквідація філій не звільняє відповідача від виконання покладених на нього обов`язків. Та обставина, що на даний час Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АРК та м. Севастополь, здійснює заборгованість за вкладами, не може бути прийнята до уваги, оскільки стороною укладеного договору є ПАТ КБ «Приватбанк», а тому воно і має виконувати зобов`язання за цим договором. Посилається на те, що позивачем до суду на підтвердження своїх вимог надано всі оригінали документів, а саме депозитного договору та квитанцій. Доводи апеляційної скарги, що депозитна угода є розірваною з 22 квітня 2017 року, тому до банківського вкладу має застосовуватися ставка по вкладам «на вимогу» у розмірі 1% річних, а з 04 травня 2017 року 0,01 % річних, є необґрунтованими, оскільки банком не надано позивачу відповіді про розірвання договору, грошові кошти за цим договором позивачу не сплачено. Також судом правильно стягнуто з відповідача 3 % річних у межах строків позовної давності, з урахуванням ухвали про виправлення описки у рішенні суду, за період з 08 квітня 2015 року по 16 січня 2018 року. А тому 3 % річних за вказаний період становлять 114427,51 грн.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом установлено, що 13 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір №SAMDN25000727885183 (Вклад «Стандарт, 12 міс.»), відповідно до якого ПАТ КБ «Приватбанк» оформив депозитний вклад на наступних умовах: сума вкладу 49000,00 доларів США; вклад формується на строк 366 днів по 13 серпня 2013 року включно; банк відкриває рахунок                                                      № НОМЕР_2 , на який зараховується вклад; процентна ставка 10% річних; при продовженні строку вкладу, розрахунок процентів за кожний новий строк вкладу здійснюється за процентною ставкою, яка діє в банку для продовжуваних депозитних вкладів без укладення додаткових угод; період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць. Проценти до березня 2014 року перераховувались на картковий рахунок НОМЕР_3 (а.с.16, 17).
Зазначений договір вкладу №SAMDN25000727885183 має особисті підписи клієнта та працівника банку ОСОБА_3 , а також відтворення відбитка печатки банку технічними печатними засобами, договір містить інформацію з реквізитами банку.
Відповідно до квитанції від 13 серпня 2012 року № 17023743, позивачем внесено грошові кошти у порядку виконання умов договору від 13 серпня 2012 року №SAMDN25000727885183 (Вклад «Стандарт. 12 міс.») на поточний особовий рахунок НОМЕР_2 у розмірі 49000 доларів США (а.с.69).
20 квітня 2017 року та 27 квітня 2017 року ОСОБА_1 направлено до відповідача заяву про розірвання договору №SAMDN25000727885183 (Вклад «Стандарт. 12 міс.») від 13 серпня 2012 року та повернення депозиту (а.с. 25, 27, 28). 
На день звернення з позовом до суду, банк грошові кошти за договором банківського вкладу ОСОБА_1 не повернув.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою (пункт 2 статті 208 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Частиною першою статті 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України                                   від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492) банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.
Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції                          № 492).
Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).
Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України                         № 174 від 01 червня 2011 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (п.1.1). Касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії,  відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший  код,  що  ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди.
Згідно з пунктом 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516) залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).
Виходячи із системного аналізу вищенаведеного законодавства, враховуючи надані докази, суди дійшли правильного висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язаний повернути позивачу суму депозитного вкладу, внесену ним згідно з умовами договору, а відмова від такого повернення є неправомірною, тому вимога позивача про стягнення суми вкладу ґрунтується на законі.
Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі на те, що у зв`язку з окупацією території Автономної Республіки Крим банк не може перевірити інформацію щодо спірних банківських договорів, є безпідставними, оскільки договір банківського вкладу був укладений з ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, а не з його Кримською філією. Відтак у відповідача повинна бути вся необхідна інформація за вказаним договором.
Разом з тим, з висновками судів щодо визначення розміру нарахованих відсотків за договором банківського вкладу та погодитись не можна, виходячи з такого.
Умовами договору визначено, що строк вкладу автоматично подовжується ще на один строк, якщо вкладник не заявив про намір забрати кошти після закінчення попереднього строку вкладу.
При цьому відсотки під час нового строку вкладу нараховуються на суму вкладу по відсотковій ставці для вкладів даного найменування та строку, що діє в банку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладання додаткових угод до договору. Поточний розмір діючої процентної ставки по вкладу вкладник може дізнатися у відділенні банку або на сайті банку.
Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).
Відповідно до пункту 6 договору банківського вкладу, якщо вкладник вимагає розірвати договір, а строк вкладу ще не сплив, вкладнику повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються за зниженою відсотковою ставкою. 
Суди положення частини першої статті 1058 та статті 1061 ЦК України у спірних правовідносинах застосували неправильно та дійшли помилкового висновку про те, що після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цим договором.
Отже, апеляційний суд належним чином не перевірив розмір стягнутих відсотків за договором банківського вкладу поза межами строку дії договору (після звернення ОСОБА_1 до банку із заявою про розірвання договору банківського вкладу), зокрема не встановив, коли саме відбулося дострокове припинення нарахування відсотків, які суми відсотків за відповідним банківським вкладом та на якій правовій підставі такі відсотки підлягають стягненню з банку на користь вкладника після такого припинення, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Крім того, апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, зазначив, що нарахування 3 % річних в іноземній валюті не передбачено законодавством, що узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2829цс16. 
Проте, колегія суддів з даним висновком апеляційного суду не погоджується з огляду на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                               № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті. Відповідно до цієї постанови як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Таким чином цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, та нарахування 3 % річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті.
За таким обставин, висновок апеляційного суду щодо відсутності підстав для стягнення 3 % річних у іноземній валюті є помилковим.
Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування в частині вирішення позову щодо заборгованості за процентами за договором банківського вкладу та 3 % річних з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у цій частині.
Щодо зупинення виконання рішення
Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2019 року зупинено виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішень на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню у нескасованій частині.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року в частині стягнення процентів за договором банківського вкладу та 3 % річних скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
У іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 липня                        2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року у нескасованій частині. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу.
Головуючий                                                                    В. М. Коротун 
Судді:                                                                             С. Ю. Бурлаков
                                                                                      А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. П. Курило