ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/1189/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                               суддів:  Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,     
розглянувши в порядку 
письмового провадження
в м. Дніпрі апеляційну скаргу                      ОСОБА_1 

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року (головуючий суддя – Новікова І.В.) в адміністративній справі

за позовом                                                    ОСОБА_1 

до                                                             Головного управління ДПС у Запорізькій області

про                                                             визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – Позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі – Відповідач), в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу від 10.02.2020 №Ф-5827-49.
В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що він у період з 31.03.1994 по 17.02.2020 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, проте, у 2014 році отримав громадянство Італійської Республіки та з того часу постійно мешкає на території Італійської Республіки, а відповідно жодної підприємницької діяльності на території України Позивач не веде, доходів від підприємницької діяльності не отримує, звітність до контролюючих органів не подає. Вказав, що сам факт реєстрації фізичною особою-підприємцем не є достатньою підставою для нарахування єдиного внеску, з урахуванням відсутності отримання доходів від такої господарської діяльності. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с.55-57).
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, виходив із того, що недоїмка зі сплати єдиного внеску в сумі є виключно наслідком неналежного виконання Позивачем обов`язків, покладених на нього статтями  7,  9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Позивач оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі Позивач, із посиланням на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове рішення про задоволення позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що факт державної реєстрації фізичною особою індивідуальної підприємницької діяльності не зобов`язує таку особу до активного її ведення. Також Позивач вказує, що суд першої інстанції викривив точний зміст правової позиції Верховного Суду у справі №440/2149/19. Зазначає, що роботодавець Позивача, який є резидентом Італійської Республіки, жодним чином не міг сплачувати за Позивача – найманого працівника, резидента Італійської Республіки, єдиний соціальний внесок в Україні. Позивач вважає, що оскільки у спірний період часу він був найманим працівником, тому він не зобов`язаний сплачувати ЄСВ як фізична особа-підприємець.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування відзиву зазначено про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в органі доходів і зборів як фізична особа-підприємець. Згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів по ФОП ОСОБА_1 загальна сума заборгованості станом на 20.01.2020 р. становить 29293,44 грн. На підставі цих даних та згідно вимог чинного законодавства ГУ ДПС у Запорізькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.02.2020 р. №Ф-5827-49.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів  ст. 311 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що з 31.03.1994 Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, а також взятий на облік до контролюючих органів як платник податків та єдиного внеску.
Судом встановлено, що 10.02.2020 ГУ ДПС у Запорізькій області складено та направлено на адресу Позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5827-49, в якій Позивача зобов`язано протягом 10 календарних днів погасити недоїмку зі сплати єдиного внеску в розмірі 29293,44 грн., яка обліковується станом на 31.01.2020.
17.02.2020 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності Позивачем як фізичною особою-підприємцем.
Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закону № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI  (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: 
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої  статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду щодо застосування норм права, сформульованими у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19; адміністративне провадження №К/9901/28514/19, від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18; адміністративне провадження №К/9901/25355/1. 
Таким чином, на Позивача у спірних правовідносинах законодавчо покладено обов`язок самостійного визначення бази для нарахування ЄСВ, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Судом встановлено, що Позивачем у спірних правовідносинах сплата відповідних сум не здійснювалась, внаслідок чого виникла недоїмка.
За таких обставин, встановлений Законом №2464-VI обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску Позивачем виконано не було.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що обставина перебування Позивача у трудових відносинах із роботодавцем-резидентом Італійської Республіки є безумовною підставою для звільнення Позивача від обов`язку сплати єдиного соціального внеску як фізичної особи-підприємця із посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19; адміністративне провадження №К/9901/28514/19, є безпідставними, оскільки згідно даних висновків, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Таким чином, сформульованою у зазначеній постанові правовою позицією Верховний Суд не вказував на те, що якщо особа є найманим працівником, дана обставина є єдиною та достатньою підставою для відсутності обов`язку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Натомість Верховний Суд зазначив, що мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем, якщо особа є найманим працівником.
У спірних правовідносинах відсутні докази того, що мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягнута за рахунок його сплати роботодавцем Позивача - резидентом Італійської Республіки, що вказує на безпідставність відповідних посилань апеляційної скарги.
Таким чином підстави для скасування оскаржуваної вимоги суб`єкта владних повноважень відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 15 квітня 2020 року необхідно залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги Позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року у справі №280/1189/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов