ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9083/19  Номер провадження 22-ц/814/950/20	Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Абрамов П.С., Бондаревська С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві у порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою Регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області 
на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 06 листопада 2019 року, постановлене суддею Тімошенко Н.В., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної у місті Полтаві ради, третя особа: Регіональний сервісний центр МВС в Полтавській області, про визнання права власності за набувальною давністю,
в с т а н о в и в:
08.10.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на транспортний засіб – автомобіль ГАЗ 69А, 1965 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , зеленого кольору.
В обґрунтування позову зазначає, що у 2010 році придбав указаний автомобіль через оголошення в мережі Інтернет за 500 доларів США в особи, яку вважав його власником - ОСОБА_2 , згідно даних техпаспорта.
Договір купівлі-продажу транспортного засобу укладено не було через відсутність у продавця на момент продажу документів, необхідних для здійснення його реєстрації. Але, оскільки вартість автомобіля була незначною, він погодився, що документи на право власності будуть оформлені пізніше. 
       За усної домовленості він отримав від продавця техпаспорт та автомобіль, який мав намір зареєструвати за собою. Далі продавець став уникати документального оформлення державної реєстрації автомобіля та вимкнув телефон. У 2019 році, маючи намір продати автомобіль, став розшукувати попереднього власника згідно даних техпаспорта у с.Липовка Вінницької області та з`ясував, що громадянин ОСОБА_2 помер до відчуження рухомого майна - у 2009 році, а транспортний засіб є не зареєстрованим.
Позивач вважає себе добросовісним набувачем, безперервно володіє чужим майном, самостійно та упродовж тривалого часу відкрито користується ним, несе витрати по його утриманню і ремонту, та просить суд визнати за ним право власності на вказане рухоме майно за набувальною давністю. 
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 06 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на транспортний засіб – автомобіль ГАЗ 69А, 1965 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , зеленого кольору.
Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивач добросовісно із 2010 року заволодів спірним автомобілем, понад п`ять років відкрито, безперервно ним володіє; осіб, які б заявили свої права на це майно, не встановлено. За таких обставин за ним може бути визнано право власності на це рухоме майно за набувальною давністю згідно ч.1 ст.344 ЦК України.
Із таким рішенням не погодилася третя особа - Регіональний сервісний центр МВС в Полтавській області, подавши апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, зокрема, в частині відсутності у матеріалах справи свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , просить рішення скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити.
Посилаючись на сталу правову позицію щодо набуття права власності на рухоме та нерухоме майно за набувальною давністю, викладену в постановах Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц та Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17, заперечує застосування до спірних правовідносин ч.1 ст.344 ЦК України. 
Доводить, що за змістом наведеної норми добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Зазначає, що особа, яка передала позивачу автомобіль та документи на нього, не була його власником, а отже відчуження рухомого майна відбулося без волевиявлення законного власника, без дотримання письмової форми правочину з його відчуження та без державної реєстрації такого договору, що є порушенням ст.ст.208, 210, 334, 610 ЦК України. 
Передача технічного паспорту юридично не зафіксувала зміну права власності на транспортний засіб, а тому позивач, із порушенням процедури його перереєстрації протягом десяти діб після придбання, був обізнаний, що тривалий час володіє майном, належним іншій особі, чим порушує конституційні права такої особи.
Припускає, що разом із автомобілем позивачу було передано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу чи інші документи, які б підтверджували право керування, користування чи розпорядження ним. За відсутності таких документів позивач не міг би безперешкодно та тривалий час користуватися автомобілем, що також підтверджує факт наявності у нього певних юридичних титулів.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення районного суду без змін. 
Зазначає що, купуючи автомобіль, не знав, що його продавець не є власником ОСОБА_2 та лише згодом довідався, що таким продавцем був його син. Факт знаходження майна у володінні не приховував, але за цільовим призначенням автомобіль не використовував, тому що цей автомобіль потребував ремонту та досі ремонтується. 
Не погоджується із доводами апеляційної скарги стосовно титульного володіння спірним майном, оскільки правовстановлюючих документів від попереднього власника він не отримував, а лише техпаспорт на автомобіль.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України), з повідомленням сторін.
У судове засідання сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи.
Виконавчий комітет Шевченківської районної у м.Полтаві ради та Регіональний сервісний центр МВС в Полтавській області надали суду заяви про розгляд справи без участі їх представників. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).
Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції установлено та не оспорюється сторонами, що згідно даних технічного паспорту серії НОМЕР_5 № НОМЕР_6 власником автомобіля ГАЗ 69А, 1965 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , зеленого кольору, є ОСОБА_2 . Із 11.05.1991 автомобіль перебуває на обліку в МРЮ Вінницької області./а.с.5-8/
Станом на 07.08.2019 відомості щодо реєстрації указаного транспортного засобу в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відсутні, що підтверджується листом Регіонального сервісного центру в Полтавській області від 09.08.2019 № 31/16-9-К-61аз./а.с.14/
Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за ОСОБА_1 право власності на рухоме майно за набувальною давністю згідно ч.1 ст.344 ЦК України,районний суд виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності.
Проте колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду з огляду на наступне.
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч.4 ст.344 ЦК України). 
       Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Виходячи зі змісту наведеної норми, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч.1 ст.81 ЦПК України), є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності.
Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч.1 ст.344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.
Якщо ж володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.05.2019 по справі №910/17274/17.
Аналізуючи наведені норми, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову, оскільки ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння ним спірним транспортним засобом, а відповідно й наявності у нього добросовісності такого володіння.
Більш того, встановлено, що письмовий договір купівлі-продажу транспортного засобу не укладався та позивачем не дотримано спеціальний порядок набуття у власність спірного транспортного засобу, регламентований Порядком державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388. 
Відсутні докази звернення позивача до сервісних центрів МВС щодо питання зняття чи постановки на облік спірного транспортного засобу, отримання відмови у такій перереєстрації автомобіля за відсутності письмового укладеного між сторонами договору купівлі-продажу. 
Обставини відчуження спірного рухомого майна, зокрема дата купівлі-продажу автомобіля, відомості про смерть його власника відомі виключно зі слів самого позивача та не підтвердженні належними та допустимими доказами.
З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачу з достовірністю було відомо, що він фактично користується майном, належним іншій особі – ОСОБА_2 , що виключає підстави застосування ст.344 ЦК України. Обставини, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, таких висновків не спростовують, тоді як відомості стосовно особи продавця – сина ОСОБА_2 не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Разом із цим, колегія суддів приймає до уваги, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю має бути попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. 
       Враховуючи доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу стосовно особи продавця, відсутні підстави вважати, що Шевченківська районна у м.Полтаві рада є належним відповідачем у спірних правовідносинах. 
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення районного суду скасуванню із постановленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на транспортний засіб за набувальною давністю.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області підлягають стягненню понесені останнім судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн./а.с.129/
Керуючись ст.ст.367, 368, п.п.3,4 ч.1 ст.376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області – задовольнити.
Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 06 листопада 2019 року – скасувати.
Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Шевченківської районної у місті Полтаві ради, третя особа: Регіональний сервісний центр МВС в Полтавській області, про визнання права власності за набувальною давністю – відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20.05.2019.

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 П.С. Абрамов

                                                                               С.М. Бондаревська