ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.004657 пров. № А/857/227/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі: 
          головуючого судді Довгополова О.М., 
          суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,
з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю., 
представника позивача Кравчука С.О., 
представника відповідача Добровольської Ю.Р., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про стягнення коштів, - 

суддя (судді) в суді першої інстанції – Кедик М.В., 
час ухвалення рішення – 16:55:26, 
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – 02.12.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Львівській області (яке суд першої інстанції замінив на правонаступника Головне управління ДПС у Львівській області), яким просив стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 380952,48 грн. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року позов задоволено частково: стягнуто з Головного управління ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_1 380209,44 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Рішення мотивоване тим, що відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 цього Кодексу відповідальність. Матеріалами справи підтверджується, що одноразова грошова допомога при звільненні виплачена позивачу несвоєчасно та з вини відповідача, розрахунок з позивачем проведено лише 24.06.2019 року. Суд зазначив, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця, на думку суду, не виключає його відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України. 
Рішення в частині задоволення позову в апеляційному порядку оскаржив відповідач. Вважає, що суд порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи і висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що несвоєчасна виплата позивачу вказаної допомоги відбулась за відсутності його вини, оскільки була обумовлена об`єктивними і незалежними від нього обставинами. Зокрема, відповідач посилається на те, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 року у справі № 813/2758/18 не було допущене до негайного виконання та набрало законної сили лише в день ухвалення постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2019 року. Однак на момент ухвалення судом апеляційної інстанції даної постанови Червоноградська ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області перебувала у стані реорганізації, що є тривалим процесом, рахунки останньої в банках були закриті, а виплата позивачу була здійснена вже правонаступником – Головним управлінням ДФС у Львівській області. Отже, на переконання апелянта, ним було здійснено всі необхідні дії в межах своїх повноважень для виплати ОСОБА_1 одноразової допомоги при звільненні на виконання зазначеного рішення суду і це рішення ним виконане вчасно. Крім того, апелянт не погоджується із визначеною судом сумою середнього заробітку та зазначає, що якщо й на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, то лише в сумі 343638,80 грн. На обґрунтування такого розрахунку зазначає, що у січні 2018 року ОСОБА_1 відпрацював лише 16 робочих днів у зв`язку із відстороненням від посади. Однак, як вбачається з розрахункового листа, йому було виплачено заробітну плату за цей місяць за 21 робочий день, тобто відбулась переплата за 5 робочих днів. Отже, зважаючи на фактичну кількість відпрацьованих днів, заробітна плата позивача на січень 2018 року повинна була становити не 4981,80 грн., а 3795,67 грн., відповідно премія, яка розраховується пропорційно до відпрацьованого часу – 12247,00 грн. За таких обставин, середньомісячне грошове забезпечення позивача за два місяці перед звільненням (грудень 2017 року і січень 2018 року) становило 20478,48 грн., а середньоденне (36 фактично відпрацьованих робочих дні) – 998,95 грн. і саме з цих величин необхідно обчислювати розмір середнього заробітку, визначеного ст. 117 Кодексу законів про працю України. При цьому, апелянт зазначає, що суд врахував дану обставину лише щодо кількості фактично відпрацьованих позивачем робочих днів у січні 2018 року, однак помилково не врахував цього при визначенні розміру премії у вказаному місяці. 
Рішення в частині відмови у задоволенні позову не оскаржене, тому відповідно до норм ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України в апеляційному порядку не переглядається. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому виклав свої заперечення, вважає вимоги та доводи апеляційної скарги безпідставними, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановив суд, відповідно до наказу Головного управління ДФС у Львівській області від 02.02.2018 року № 52-о старшого оперуповноваженого відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Червоноградської ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області ОСОБА_1 було звільнено з 02.02.2018 року з податкової міліції у запас Збройних Сил України із постановкою на військовий облік за пп. «ж» п. 64 (за власним бажанням) «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року № 114, з виплатою йому компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік у кількості 2 доби та одноразову грошову допомогу відповідно до п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393, за вислугу років, яка на день звільнення становила 10 років 09 місяців 11 днів. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 року у справі № 813/2758/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2019 року, було частково задоволено позов ОСОБА_1 до Червоноградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС України та стягнуто на користь позивача одноразову грошову допомогу в сумі 12454,50 грн. 
Головне управління ДФС України виконало вказане рішення суду у справі № 813/2758/18 24.06.2019 року, а саме виплатило позивачу одноразову грошову допомогу 12454,50 грн. 
Отже, оскільки остаточна виплата належної ОСОБА_1 при звільненні суми одноразової грошової допомоги була здійснена відповідачем лише 24.06.2019 року, позивач просив суд стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, а саме за період з 03.02.2018 року до 24.06.2019 року. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав стягнення з відповідача такого середнього заробітку, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Згідно з ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Як правильно вказав суд першої інстанції, згідно із наведеними положеннями ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а в разі невиконання такого обов`язку наступає відповідальність у вигляді обов`язку виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
При цьому, слід зазначити, що відповідно до змісту ст. 117 Кодексу законів про працю України відповідальність за невиплату належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, настає лише у випадку наявності вини установи, яка повинна була здійснити такі виплати. 
Як описано вище, Головне управління ДФС України протиправно не виплатило ОСОБА_1 в день звільнення, тобто 02.02.2018 року, одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 12454,00 грн., що встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 року та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2019 року у справі № 813/2758/18. Отже, вказана обставина в силу ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України не доказується під час розгляду даної адміністративної справи. 
Також, як зазначено вище, вказана одноразова грошова допомога при звільненні виплачена позивачу лише 24.06.2019 року, тобто з порушенням строку, встановленого ст. 116 Кодексу законів про працю України, чого відповідач не заперечує. 
Щодо доводів апелянта про те, що несвоєчасна виплата позивачу вказаної допомоги відбулась за відсутності його вини, зокрема, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 року у справі № 813/2758/18 набрало законної сили лише 17.01.2019 року, а також, що на той час Червоноградська ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області перебувала у стані реорганізації, колегія суддів зазначає таке. 
Статтею 116 Кодексу законів про працю України в імперативній формі встановлено обов`язок роботодавця провести повний розрахунок з працівником в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок. 
Тобто Червоноградська ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області була зобов`язана самостійно, а не лише на виконання рішення суду, виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, тобто період затримки розрахунку з позивачем при звільненні розпочався саме з наступного дня за днем його звільнення з посади – 03.02.2018 року, а не з дня набрання законної сили рішенням суду про стягнення цієї допомоги – 17.01.2019 року. 
А здійснення реорганізації Червоноградської ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області шляхом приєднання до Головного управління ДФС у Львівській області, відповідні процедури, пов`язані з такою організацією, а також відсутність коштів у роботодавця, на думку колегії суддів, не виключає його відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України та не може бути доказом відсутності його вини у невиплаті належних позивачеві сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, оскільки дані обставини не можуть розцінюватись як об`єктивні та такі, що не залежали від відповідача. 
Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно обчислив розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача. 
Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі – Порядок №100), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. 
Згідно з абз. 3 п. 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. 
Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, – на число календарних днів за цей період. 
Останніми повними відпрацьованими календарними місяцями, які передували звільненню ОСОБА_1 , були грудень 2017 року та січень 2018 року. Грошове забезпечення у цих місяцях становило 35993,65 грн. і 4981,80 грн., а кількість робочих днів – 21 і 20 відповідно. 
При цьому, згідно з наказом Головного управління ДФС у Львівській області від 26.01.2018 року № 45-о ОСОБА_1 було відсторонено від займаної посади на 2 місяці з 25.01.2018 року до 25.03.2018 року включно, отже, кількість фактично відпрацьованих ним днів у січні 2018 року становила 16 днів, відповідно, сума грошового забезпечення – 3795,67 грн. 
Таким чином, грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, становило 39789,32 грн (35993,65 + 3795,67), відповідно, середньоденний розмір грошового забезпечення – 1105,36 грн (39789,32 грн. / 36 робочих днів). А час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 344 робочих днів (з 03.02.2018 року до 24.06.2019 року). 
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , який підлягає стягненню на користь позивача, становить 380209,44 грн.: 1105,36 грн. (середньоденний заробіток) х 344 (робочі дні затримки розрахунку). 
При цьому, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано відхилив наданий відповідачем розрахунок розміру середньоденної заробітної плати позивача у сумі 998,95 грн., виходячи із поділу премії на кількість робочих днів у грудні 2017 року та січні 2018 року, вирахувавши при цьому час відсторонення позивача від займаної посади у січні 2018 року (35993,65 грн. : 41 день х 36 днів), оскільки, як правильно врахував суд, премія позивачу нарахована та виплачена лише у грудні 2017 року, тому повинна враховуватись при обчисленні середнього заробітку у повному обсязі. 
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд – 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року у справі № 1.380.2019. 004657 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повне судове рішення складено 06 березня 2020 року

У зв`язку із перебуванням судді Гудима Л.Я. згідно з наказом голови суду від 20.02.2020 року № 78-к/тм у відпустці в період з 28.02.2020 року до 09.03.2020 року, постанова, повний тест якої складено 06.03.2020 року, надіслана до Єдиного державного реєстру судових рішень 10.03.2020 року.