ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7099/17  Номер провадження 22-ц/814/1279/20	Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А.М.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Панченка О.О.
суддів Карпушина Г.Л., Кузнєцової О.Ю., 
за участю секретаря Філоненко О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 січня 2018 року, ухваленого у складі головуючого судді Чуванової А.М., повний текст судового рішення виготовлено – 22 січня 2018 року, у справі за позовом Приватного підприємства «Караван» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном, - 
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У вересні 2017 року до суду звернулося ПП «Караван» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою. 
Позов обгрунтовано тим, що вироком Київського районного суду м. Полтави від 25 травня 2012 року засуджено ОСОБА_2 до восьми років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна. В рамках примусового виконання виконавчого листа державною виконавчою службою було описано та арештовано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 
03 липня 2017 року ДП «Сетам» було проведено електронні торги з реалізації арештованого майна, що належало ОСОБА_2 , а саме: двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно протоколу проведення електронних торгів №268467 від 03 липня 2017 року, переможцем електронних торгів було визначено учасника №1 - ПП «Караван». 27 липня 2017 року право власності на вищезазначену квартиру було зареєстроване за новим власником - ПП «Караван». Таким чином, відповідач ОСОБА_2 втратив право користування квартирою, у якій зареєстрований та фактично не проживає більше трьох років, оскільки його право власності на дану квартиру припинилось, у зв`язку з її примусовою реалізацією на підставі вироку Київського районного суду м.Полтави. Відповідач ОСОБА_1 втратила право користування квартирою, в якій проживає, оскільки припинилося право власності на дану квартиру у попереднього власника ОСОБА_2 , її сина.
Позивач посилався на те, що відповідачі зареєстровані в квартирі позивача, та відповідач ОСОБА_1 продовжує там проживати, чим порушуються майнові права власника ПП «Караван», у зв`язку з чим просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
       Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 12 січня 2018 року позов Приватного підприємства "Караван" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном - задоволено.
       Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
       Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , судовий збір на користь Приватного підприємства «Караван» в сумі 640 гривень, по 320 гривень з кожного.
Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 втратив право користування квартирою, у якій зареєстрований та фактично не проживає більше трьох років, оскільки його право власності на дану квартиру припинилось, у зв`язку з її примусовою реалізацією на підставі вироку суду, а право користування члена сім`ї власника квартири – ОСОБА_1 , може існувати лише за наявності у попереднього власника права приватної власності на це майно, який таке право утратив.
Рішення суду було предметом розгляду судів різних інстанцій.
Постановою Верховного Суду від 04 березня 2020 року касаційну скаргу приватного підприємства «Караван» задоволено, постанову апеляційного суду Полтавської області від 23 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Позиції осіб, які беруть участь у справі
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
З рішенням суду не погодився представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 - адвокат Прохур О.І., яка оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ПП «Караван» відмовити. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до незрозумілості і суперечності змісту позовної заяви ПП «Караван».
Представник відповідачів посилається на те, що назву позовної заяви викладено як усунення перешкод в користуванні та розпорядження своїм майном, мотивувальна частина позову присвячена питанню зняття з реєстрації місця проживання, а в резолютивній частині позивач просить визнати відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням, а тому із позовної заяви не зрозуміло який спосіб захисту порушених прав обрав позивач.
Крім того, апелянт вказує, що суд не звернув уваги на те, що позивач просить застосувати різні норми матеріального права, які регулюють різні правовідносини, а саме ст.150 ЖК України, яка регулює право користування житловим будинком (квартирою), що належить громадянинові на праві власності та ст.156 Житлового кодексу України, яка регулює права та обов`язки членів сім`ї власника житлового будинку (квартири). Крім того, позивач посилався на ст. 391 ЦК України, яка регулює відносини усунення перешкод в здійсненні права власності майном, а також посилався на ст. 405 ЦК України, яка регулює право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом.
Апелянт також вказує на те, що суд першої інстанції, без належних доказів, зробив помилковий висновок про не проживання ОСОБА_2 , в спірній квартирі, більше трьох років.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
ПП «Караван» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду залишити без змін. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи 
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що вироком Київського районного суду м. Полтави від 25 травня 2012 року, який набрав законної сили, засуджено ОСОБА_2 до восьми років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна.
На виконання вироку суду було видано виконавчі листи про конфіскацію всього належного ОСОБА_2 майна в дохід держави.
В рамках примусового виконання виконавчого листа державною виконавчою службою було описано та арештовано квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 на підставі договору міни від 29 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Сокирченко Т. П. 
03 липня 2017 року державним підприємством «Сетам» було проведено електронні торги з реалізації вказаної квартири.
Згідно протоколу проведення електронних торгів № 268467 від 03 липня 2017 року переможцем електронних торгів було визначено учасника № 1 - ПП «Караван». На час розгляду справи власником квартири АДРЕСА_2 , є ПП «Караван».
Згідно довідки № 550 у спірній квартирі з 12 травня 2006 року зареєстрована ОСОБА_1 , та з 11 червня 2008 року зареєстрований ОСОБА_2 ..
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 
Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
За загальним правилом, із припиненням права власності особи на житло припиняється і право користування цим майном такою особою (колишнім власником), а також право членів сім`ї колишнього власника користування цим житлом.
При цьому, новий власник майна набуває усіх прав на майно: права володіння, права користування, права розпоряджання.
У статті 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та, за його згодою чи згідно вимог закону, іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним.
Згідно статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно.
Власник майна вільний у праві вибору способу захисту свого порушеного права, якщо відповідний спосіб захисту не суперечить чинному законодавству.
У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням».
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 листопада           2019 року у справі № 686/19928/17 (провадження № 61-43687св18).
За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, у пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00).
У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09 січня 2020року у справі № 559/8/18 (провадження 61-7274св19).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Задовольняючи позовні вимоги ПП «Караван» суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_2 втратив право користування квартирою, оскільки фактично в ній не проживає більше трьох років, у зв`язку з її примусовою реалізацією на підставі вироку суду, а ОСОБА_1 , член сім`ї власника квартири, втратила право користування нею, оскільки ОСОБА_2 , втратив право приватної власності на це майно.
Однак, висновок суду першої інстанції проте, що  ОСОБА_2 фактично не проживав у спірній квартирі більше трьох років, тому втратив право користування нею, є помилковим, оскільки доказів того, що  ОСОБА_2 , після звільнення його від подальшого відбування основного покарання, (ухвала Краснолуцького міського суду Луганської області від 03 червня 2014 року), не проживав у спірній квартирі більше трьох років, матеріали справи не містять. 
Проте, ОСОБА_2 втратив право користування квартирою на підставі вироку Київського районного суду м. Полтави від 25 травня 2012 року, яким конфісковано спірне майно. 
В свою чергу, колегія суддів вважає, що підстав для визнання ОСОБА_1 , такою що втратила право користування спірною квартирою, не має оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що новим власником житла є юридична особа, що зареєстрована за адресою: є АДРЕСА_3 , тобто юридична особа має інше місце реєстрації, в свою чергу, відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою похилого віку, єдиним житлом якої є спірна квартира, в якій вона тривалий час була зареєстрована та проживала більше 14 років (з 12 травня 2006 року), сплачувала витрати на її утримання та інші обов`язкові платежі (а.с. 47-50).
Купуючи з прилюдних торгів конфісковане майно, ПП «Караван», мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири, у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника, міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості.
Оскільки, позивач, набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідачки – члена колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, його право на це майно не може бути захищене, шляхом визнання ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування житлом, яка внаслідок цього залишиться без житла, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Придбана квартира не є єдиним можливим місцем реєстрації позивача, як юридичної особи.
Доказів наявності існування іншого житла у ОСОБА_1 , позивачем суду не надано.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Приватного підприємства «Караван» до ОСОБА_1 , оскільки тривалий час проживання останньої у спірній квартирі, а також враховуючи її вік та відсутність іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.
Враховуючи вищевикладене, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 січня 2018 року необхідно скасувати в частині задоволення позовних вимог Приватного підприємства «Караван» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном, ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Рішення районного суду, в частині мотивів задоволення позову Приватного підприємства «Караван» до ОСОБА_2 , необхідно змінити з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, ч.4 ст.376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – ОСОБА_3 - задовольнити частково. 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 січня 2018 року – скасувати в частині задоволення позовних вимог Приватного підприємства «Караван» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном. Ухвалити в цій частині нове рішення.
В задоволенні позову Приватного підприємства «Караван» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном – відмовити.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 січня 2018 року, в частині мотивів задоволення позову Приватного підприємства «Караван» до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном – змінити з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 червня 2020 року.

Головуючий                         О.О. Панченко 
Судді                                                                 Г.Л. Карпушин
                                                                       О.Ю.Кузнєцова