Постанова
Іменем  України

13 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 372/4101/15-ц
провадження № 61-8770св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Жданової В. С. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,  
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
треті особи: Служба у справах дітей та сім?ї виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, Голосіївський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у міст Києві,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року в складі колегії суддів: Поліщук Н. В.,                             Андрієнко А. М., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім?ї виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, Голосіївський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у міст Києві, про скасування усиновлення. 
Позовна заява мотивована тим, що вони є біологічними батьками 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
11 лютого 2012 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_3 , у зв`язку з чим останнім відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 грудня 2013 року усиновлено ОСОБА_4 ,                                            ІНФОРМАЦІЯ_1 , і внесено зміни до її актового запису про народження.
Весною 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом з дитиною ОСОБА_4 виїхали проживати до Республіки Литви, проте згодом відповідач повернувся до України, а ОСОБА_1 залишилася проживати разом з дитиною за кордоном.
Посилаючись на те, що відповідач не спілкується з дитиною та не турбується про її виховання і утримання, ОСОБА_1 ,                                    ОСОБА_2 просили задовольнити позовні вимоги. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 
2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів, які б підтверджували, що порушені цивільні права чи законні інтереси позивачів, а також малолітньої ОСОБА_4 не надано.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Справа розглядавсь судами неодноразово. 
 
Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким скасовано усиновлення                                                ОСОБА_3 дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проведеного на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 грудня 2013 року в справі № 372/4457/13-ц. Поновлено первинний актовий запис про народження ОСОБА_4 № 835, зроблений відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції міста Києва від 28 травня 2010 року із зазначенням відомостей про батька ОСОБА_4 - ОСОБА_2 ; прізвища - ОСОБА_4 ; по батькові - ОСОБА_4 ; місце народження, час народження та ім?я ОСОБА_4 - залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що усиновлення суперечить найвищим інтересам дитини, оскільки встановлені судом апеляційної інстанції обставини не сприяють усвідомленню дитиною сімейного оточення та родинного затишку. Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради висновок щодо розв`язання спору надати не змогла, оскільки ОСОБА_1 разом з малолітньою ОСОБА_4 не проживають на території України. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У травні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, вякій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги заяву ОСОБА_2 , яка посвідчена нотаріально, про вимогу позбавити його батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 . Суд встановив обставини, які не відповідають дійсності, зокрема, існування негативних відносин між сторонами, конфлікт в сімейних стосунках під час проживання у Литві , який продовжується до теперішнього часу. Оскаржуване судове рішення порушує його батьківські права, а причини невідповідності усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання встановлено не було, про що свідчить відсутність у справі таких доказів та проведеної перевірки службою у справах сім?ї.
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів
 
У липні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_10 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу                                ОСОБА_3 відхилити, постанову Київського апеляційного суду від                          04 квітня 2019 року залишити без змін. 
 
Відзив мотивований тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2019 року відкрито касацій                           не провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 372/4101/15-ц з суду першої інстанції. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, Голосіївський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про скасування усиновлення, призначено до розгляду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає  задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є біологічними батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
11 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений шлюб, який рішенням Обухівського районного суду Київської області від 
12 жовтня 2015 року розірвано.
 
Рішенням Обухівського районного суду від 09 грудня 2013 року                   ОСОБА_3 усиновлено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесено зміни до актового запису про народження. 
 
У 2014 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виїхали до Республіки Литва, де спільно проживали по АДРЕСА_1 до грудня 
2014 року. З грудня 2014 року ОСОБА_3 постійно проживає по                            АДРЕСА_3 .
 
За повідомленням Служби у справах дітей та сім?ї виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 04 лютого 2019 року
№ 26/02-05 з огляду на те, що ОСОБА_1 разом із малолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , майже 5 років не проживають на території України, дитина не відвідує жодного навчального закладу в місті, Служба не має об?єктивної можливості здійснити необхідну процедуру обстеження житлово-побутових умов дитини, провести безпосередні бесіди з дитиною та її матір?ю, що унеможливлює надання обґрунтованого висновку щодо вирішення спору.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того що усиновлення суперечить інтересам дитини, оскільки відповідач не надав доказів на підтвердження факту виконання ним батьківських обов`язків. 
 
Колегія не погоджується з вказаним висновком апеляційного суду з огляду на наступне. 
 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім?я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
 
Відповідно до змісту статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
 
Усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.
 
Зазначені положення закріплені в статті 207 СК України.
 
У частині першій статті 238 СК України визначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.
 
Отже, в контексті положень про усиновлення та батьківство, усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов?язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися питаннями її виховання та розвитку таким чином і обсягом, яке в мінімальному значенні закріплено у законодавстві та диктується загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах.
 
Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 
27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
 
Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.
 
Відповідно до частини першої, четвертої статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (ратифіковано Законом № 3017-VІ (3017-17) від 
15 лютого 2011 року із застереженням та заявою) усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. 
 
Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 роз`яснено, що усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років.
 
Згідно пункту 13 вказаної постанови усиновлення може бути скасоване, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; між усиновлювачем і дитиною незалежно від його волі склалися стосунки, які роблять неможливим виконання ним своїх батьківських обов`язків.
 
Крім того, вказана постанова наголошує, що основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інших обставин, що негативно впливають на емоційний стан дитини.
 
Підсумовуючи наведене, можна дійти висновку про те, що однією з головних критерій щодо забезпечення усиновленої дитини духовним та фізичним розвитком є сім?я. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що розвиток дитини, її виховання базується насамперед сімейному вихованні.
 
Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин можетяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах. З метою недопущення порушення інтересів дитини частиною першою статті 238 СК України визначено виключений перелік підстав, за наявності яких суд може скасувати усиновлення. 
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не навів жодних підстав, які б свідчили про те, що усиновлення відповідачем                          ОСОБА_4 суперечить інтересам дитини та не забезпечує їй сімейне виховання. Судом не встановлено відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей ОСОБА_3 та усиновленої ОСОБА_4 , результатом чого є негативний вплив на емоційний стан дитини.
 
Натомість, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, правильно встановив відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 238 СК України, для скасування усиновлення. При цьому судом враховано незмінність відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення, та забезпечено дотримання найкращих інтересів дитини. Обставин, за наявності яких, інтереси малолітньої ОСОБА_4 підлягають судовому захисту в межах заявлених позовних вимог позивачем не доведено, а судом в ході розгляду справи не встановлено. 
 
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Верховний Суд враховує, що ненадання органом опіки і піклування висновку щодо розв`язання спору, пов`язаного з відсутністю об`єктивної можливості для вчинення таких дій, які полягають у тому, що ОСОБА_1 разом із малолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , майже 5 років не проживають на території України, також є підставою для відмови в задоволенні позову. Позивач була обізнана про наявність постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року, у якій зазначено про обов`язковість висновку органу опіки та піклування у такій категорії справ,  та в силу її обов`язку, вставленого ЦПК України, щодо доведеності заявлених  позовних вимог, повинна була забезпечити свою присутність та присутність дитини до органу опіки та піклування для складання відповідного висновку. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Щодо судових витрат
 
Оскільки судом касаційної інстанції задоволено касаційну скаргу       ОСОБА_3 , скасовано рішення апеляційного суду та залишено в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, то відповідно до підпункту «в» пункту 2 частини першої статті 416 ЦПК України з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 974 грн 40 коп. за подання касаційної скарги (по 487 грн 20 коп. з кожного). 
 
Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року скасувати, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 червня                        2016 року залишити в силі.
 
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_3 по 487 грн 20 коп. з кожного на відшкодування судового збору, сплаченого відповідачем за подання касаційної скарги. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           В. С. Жданова
 
Судді :                                                                                                     С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                 А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                                 В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                                 В. А. Стрільчук