ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 травня 2020 року           справа №360/809/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

 Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Гаврищук Т.Г., Геращенка І.В., розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу         ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі  № 360/809/20 (головуючий І інстанції суддя К.Є. Петросян), складену у повному обсязі 25 лютого 2020 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Луганської області про поновлення на посаді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

                                                          ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Луганської області про поновлення позивача на роботі - в Прокуратурі Луганської області на посаді начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську, що поширює свою діяльність на Луганську області прокуратури Луганської області; стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 січня 2020 року до дня поновлення на роботі (а.с. 1-2). 
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року адміністративний позов повернуто позивачу на підставі п. 5 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України. Стягнуто з ОСОБА_1 до Державного бюджету України через Державну судову адміністрацію України штраф у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 2102,00 грн. (а.с. 7-8).
ОСОБА_1 , з вищевказаною ухвалою суду не погодився в частині застосування до нього штрафних санкцій та подав апеляційну скаргу, в якій послався на незаконність, необґрунтованість судового рішення у вказаній частині та порушення норм процесуального права. 
Просив скасувати ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року в частині застосування до позивача заходів процесуального примусу у вигляді штрафу та закрити провадження у цій частині. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що право звернення до суду не визначено нормами Кодексу адміністративного судочинства України як процесуальне право. Жодна норма Кодексу адміністративного судочинства України не містить обмеження щодо права або обов`язку разового звернення до суду з одним і тим же позовом. 
Також зазначив, що не заперечує факту подання однакових позовів, однак вказані дії ним здійснено, щоб певні особи не розглядали його справу. 
Звертає увагу, що провадження у справі відносно позивача жодного разу не було відкрито, а тому накладаючи штраф, суддя констатував лише факти такого подання, не з`ясовуючи мету подання позову (а.с. 13-18).
29 квітня 2020 року від Прокуратури Луганської області до канцелярії суду надійшов  відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що доводи викладені в апеляційній скарзі є  необґрунтованими та безпідставними, ухвала суду першої інстанції є законною та ухваленою з дотриманням норм процесуального права. 
Вважає, що до позивача обґрунтовано застосовано заходи процесуального примусу, оскільки позивачем протягом місяця подано 13 раз позови до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.
Зі змісту позовної заяви, яка надійшла до суду за вхідним № 7239/2020 від 24 лютого 2020 року по даній справі № 360/809/20 вбачається, що позивач з 07 грудня 2018 року працював на посаді начальника відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що поширює свою діяльність на Луганську область прокуратури Луганської області.
Наказом прокурора Луганської області № 97к від 20 січня 2020 року позивач звільнений з займаної посади у зв`язку з поданням заяви від 17 січня 2020 року про звільнення за власним бажанням (пункт 7 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (а.с. 3).
Звільнення вважає незаконним та таким, що порушує його конституційні права. Основною причиною для прийняття цього вимушеного рішення була відмова позивача від виконання протиправних вказівок керівництва прокуратури Луганської області у кримінальних провадженнях, про що він зазначив у своєї заяві від 17 січня 2020 року (а.с. 1-2).
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено та не заперечується позивачем,що починаючи з 10 лютого 2020 року( справа № 360/605/20), а також 14 лютого 2020 року( справа № 360/681/20), 21 лютого 2020 року( справа № 360/756/20,360/755/20) та 24 лютого 2020 року( справа № 360/810/20) , позивачем неодноразово були подані ідентичні позови , які після  автоматизованого розподілу  між суддями були позивачем відкликані поданими заявами.
При цьому ухвалою суду від 25 лютого 2020 року у справі № 360/755/20  позовну заяву ОСОБА_1 до Прокуратури Луганської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  поданою 21 лютого 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду за вх. № 6850/2020 - залишено без руху.
Однак позивач, продовжив подання ідентичних позовів  та 24 лютого 2020 року засобами поштового зв`язку на адресу Луганського окружного адміністративного суду надійшли позовні заяви ОСОБА_1 до Прокуратури Луганської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з аналогічних підстав (вх.№7239/2020 справа № 360/809/20 ,вх.№7243/2020 справа № 360/810/20 справи №№ 360/808/20,360/811/20).
Підстави, якими обґрунтовано позовні вимоги у справі № 360/809/20 та справах № 360/755/20, №№ 360/808/20,360/810/20,360/811/20 однакові.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року адміністративний позов  у даній справі повернуто позивачу на підставі п. 5 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України. Стягнуто з ОСОБА_1 до Державного бюджету України через Державну судову адміністрацію України штраф у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 2102,00 грн. (а.с. 7-8).
Вищевказана ухвала є спірною в рамках даної справи, при цьому, суд апеляційної інстанції переглядає її лише в частині застосування до позивача штрафних санкцій з огляду на положення ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів п. 9 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 45 КАС України регламентовано, що з урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено та не заперечується позивачем що він неодноразово звертався до суду з тотожними позовами до відповідача. 
Разом, з тим вказані дії позивач обґрунтовує недовірою певним суддям щодо розгляду його позову. 
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач, подаючи однакові позови з однаковими вимогами до однієї і тієї ж сторони, намагався отримати бажаний розподіл позовної заяви відповідному судді якому він довіряє.
Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними доводами позивача, оскільки КАС України встановлено процесуальний механізм вирішення вказаного питання (щодо недовіри складу суду), а саме, у разі виникнення сумнівів щодо неупередженості або об`єктивності судді під час розгляду справи позивач має право заявити судді відвід. Зазначене врегульовано ст. 39 КАС України. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач є особою обізнаною в галузі права.
Дослідивши встановлені обставини суд апеляційної інстанції  погоджує висновок суду першої інстанції , що позивачем вчинені дії, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, що є неприпустимим з огляду на норми процесуального законодавства.
Відповідно до ч. 4 ст. 45 КАС України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання учасником судового процесу його процесуальними правами, суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства (ч. 1 ст. 144 КАС України).
Заходи процесуального примусу застосовуються судом, як правило, негайно після вчинення порушення. Про застосування заходів процесуального примусу суд постановляє ухвалу (ч. 2, 3 ст. 144 КАС України).
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 145 КАС України заходами процесуального примусу є штраф.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 149 КАС України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.
Зі змісту спірної ухвали вбачається, що на позивача за зловживання процесуальними правами накладено штраф у розмірі 2 102,00 грн. (1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб), що є співрозмірним вчиненому позивачем порушенню.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про накладення на позивача заходів процесуального примусу у вигляді штрафу, оскільки достеменно встановлено зловживання позивачем процесуальними правами задля маніпуляцій автоматичним розподілом справ між суддями.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статями 139, 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року в справі № 360/809/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, та продовжується на строк  дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України щодо запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).
Повний текст судового рішення складено та підписано 06 травня 2020 року.

Судді                                                                                                 Т.Г. Арабей
                                                                                                        Т.Г. Гаврищук
                                                                                                      І.В. Геращенко