Постанова 
Іменем України                                       
20 травня2020 року
м. Київ
справа № 357/5688/17
провадження № 61-43893св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Ярмоли О. Я., від 25 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Голуб С. А., Гуля В. В., 
Фінагеєва В. О., від 08 серпня 2018 року.
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра», банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16 жовтня 2007 року між ним та банком був укладений кредитний договір № 148/П/13/2007/840, згідно умов якого банк зобов`язався надати кредит у розмірі 22 385,00 доларів США терміном до 10 жовтня 2017 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,99 % річних на придбання нерухомості. З метою  забезпечення виконання умов кредитного договору 16 жовтня 2007 року між ним та банком було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , який був придбано за кредитні кошти, передано в іпотеку. Вказував, що при сплаті платежів за 2017 рік та при дослідженні розрахунку відсотків ним встановлено розбіжності з розрахунком заборгованості за кредитом та процентами згідно вказаного кредитного договору. Крім того стверджував, що відповідачем не надано графік погашення заборгованості за кредитом та процентами, отже цей договір не містить загальної вартості кредиту, абсолютного значення подорожчання кредиту, реальної відсоткової ставки та іншої передбаченої законодавством інформації. Вважав, що узгоджена сторонами у договорі ціна договору не відповідає реально встановленій у договорі, та узгоджений у договорі розмір реальної відсоткової ставки не відповідає фактично встановленому розміру відсотків. Зазначав, що волевиявлення позичальника на укладення договору на умовах, з яких формально дійшли згоди згідно наявного у справі письмового документу, а саме, кредитного договору, не відповідає фактично встановленим істотним умовам договору. На його думку, при укладенні кредитного договору банк приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення ним свідомого вибору схеми кредитування та вказав у договорі занижені показники суттєвих умов договору, чим ввів споживача в оману.
Посилаючись на зазначені обставини, зменшивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати недійсним пункт 1.5 кредитного договору від 16 жовтня 2007 року № 148\П\13/2007/840, укладеного між ним та ПАТ «КБ «Надра»; визнати частково недійсним пункт 1.3.1 вказаного кредитного договору. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
від 25 квітня 2018 року позов задоволено частково. Визнано недійсним 
пункт 1.5 кредитного договору від 16 жовтня 2007 року 
№ 148/П/13/2007/840, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра». 
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що положення про нарахування комісії за вказаним кредитним договором є незаконним, оскільки обслуговування кредиту є супутньою послугою і встановлення платежів, які споживач має сплатити на користь банку, за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача та інше), є протиправним.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2018 року апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» залишено без задоволення. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
від 25 квітня 2018 року у частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним пункту 1.5 кредитного договору залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Також суд апеляційної інстанції вказав, що районний суд проаналізував законодавство, яке діяло на час укладення кредитного договору, та правильно встановив незаконність пункту 1.5 кредитного договору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач перед укладанням кредитного договору був ознайомлений із загальними умовами кредитування, у тому числі підтвердив свою згоду з умовами договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб і тарифами банку, зобов`язався їх виконувати. Заявник стверджував, що на дату укладення кредитного договору 
від 16 жовтня 2007 року норма Закону України «Про захист прав споживачів» про заборону кредитодавцю встановлювати комісії, яка була покладена в основу судових рішень, не діяла, оскільки була прийнята 22 вересня 
2011 року.
Судові рішення оскаржуються в частині задоволення позовних вимог, а тому в іншій частині не є предметом касаційного перегляду в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі. 
16 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 357/5688/17 розподілено судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегію у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило
Фактичні обставини справи, встановлені судами
16 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Комерційний банк «Надра» було укладено кредитний договір № 148/П/13/2007/840, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати кредит у розмірі 22 385,00 доларів США строком до 10 жовтня 2017 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,99 % річних на придбання нерухомості.
Пунктом 1.5 кредитного договору від 16 жовтня 2007 року 
№ 148/П/13/2007/840 встановлено, що комісія за розрахунки за цим договором складає 1,75 % від суми виданих коштів, зазначених у пункті 1.2, за винятком суми, виданої на оплату цієї комісії.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                                2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною третьою статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови щодо плати за обслуговування кредиту.
Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю   забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого  кредиту  будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту,  яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року 
№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень                        пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої 
статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають якпід час укладення, так і виконання такого договору.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. 
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України 
від 10 травня2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до статті 3 ЦК Українипринципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як проведення розрахунків за цим договоромне є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Визначення додаткової плати за проведення розрахунків за кредитним договором, яка вираховується від суми наданого кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику за додаткову плату. 
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено на час укладення між сторонами кредитного договору вищенаведеними нормативно-правовими актами.
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що положення пункту 1.5 кредитного договору № 148/П/13/2007/840 від 16 жовтня 
2007 року про сплату позичальником на користь банку комісії за розрахунки за цим договором є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою 
статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам цих нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.  
Вказаний висновок узгоджується із висновками,викладеними у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду        від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Разом з тим, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.
Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. Із такими вимогами позивач до суду не звертався.
Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року                у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Із урахуванням зазначеного, суди попередніх інстанцій, вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним пункту 1.5 кредитного договору, неправильно застосували наведені вище положення норм матеріального права та дійшли помилкового висновку про визнання вказаного пункту кредитного договору недійсним, оскільки ці умови кредитного договору є нікчемними - недійсними в силу закону.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення у частині задоволення позовних вимог (в якій вони оскаржується банком) підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним умов пункт 1.5 кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
від 25 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області 
від 08 серпня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним пункту 1.5 кредитного договору 
від 16 жовтня 2007 року № 148/П/13/2007/840 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог з наведених у цій постанові підстав. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                     О. В. Білоконь
 
                                                                                                                  О. М. Осіян      
 
        С. Ф. Хопта
 
        В. В. Шипович