Справа № 461/631/16                                Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б. 
Провадження № 22-ц/811/109/18                        Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б. 
Категорія:44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        07 травня 2020 року                                                                 м.Львів
Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Струс Л.Б.,
суддів Левика Я.А., Шандри М.М.
розглянув апеляційну скаргу ДЗ «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця» в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін
на рішення Галицького районного суду м.Львова від 29 березня 2016 року у складі судді Зубачик Н.Б.
у справі за позовом  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ДЗ «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м.Львова про відшкодування шкоди,-

                                             ВСТАНОВИВ:  

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.
Стягнуто з Державного закладу «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_3 суму 14116грн.00 коп.
Стягнуто з Державного закладу «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 551 грн.20 коп.
Рішення оскаржив ДЗ «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця» в особі головного лікаря Палій Н.-О.І. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Стверджує, що трудову книжку після смерті ОСОБА_4 отримав її батько, а позивач звернувся до лікарні лише через дев`ять місяців після смерті працівника, на що йому дана відповідь від 22.03.2015 року про отримання трудової книжки батьком працівниці. Щодо звернення адвоката ОСОБА_5 про видачу довідки за період роботи ОСОБА_4 то останньому була надана відповідь про те, що така інформація є з обмеженим доступом, тому не може бути йому надана. 07 вересня 2015 року така інформація була надіслана самому позивачу на перше ж його особисте звернення. Стверлджує, що в рішенні суд немотивовано та необгрунтовано зазначив про наявність вини відповідача та неправомірних дій щодо несвоєчасного отримання позивачем інформації та документів, проте не вказав які саме терміни були порушені. Крім цього, в суді не було доведено протиправну поведінку відповідача, вину, наявність завданої шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками (відмовою у призначенні пенсії). Стверджує, що запитувані позивачем документи та листи надсилались йому у строки передбачені законодавством, а відтак можна прийти висновку, що жодних правовідносин між позивачем та відповідачем не виникло. 
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до  ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Встановлено, що шлюб між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений 03 вересня 2005 року (а.с.4). Від шлюбу подружжя має дитину - дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).
        ОСОБА_4 померла  ІНФОРМАЦІЯ_2  у віці 31 року (а.с.6).
       08 червня 2015 року представник позивача - адвокат Барабаш Я.Й. звернувся до відповідача з адвокатським запитом, в якому просив надати йому довідку за період роботи ОСОБА_4 в клінічній лікарні ДТГО «Львівська залізниця» з посиланням на накази про прийняття на роботу, переміщення на посадах, звільнення з роботи (а.с.10).
       Листом від 12 червня 2015 року вих. № 655 ДЗ «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця» у відповідь на адвокатський запит повідомила про відмову у наданні інформації з посиланням на те, що вказана у запиті інформація є інформацією з обмеженим доступом (а.с.11).
       За допомогою в одержанні довідки стороною позивача було надіслано звернення до Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Кабінету Міністрів України та до Укрзалізниці (а.с.12-14).
       Не отримавши довідки, 19 червня 2015 року позивач звернувся до управління ПФУ в Галицькому районі м. Львова із заявою, в якій просив прийняти документи для призначення пенсії ОСОБА_2 по втраті годувальника (а.с.8).
       Листом Управління пенсійного фонду України в Галицькому районі м.Львова №22/Л від 03.07.2015 року ОСОБА_3 було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із втратою годувальника відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки серед представлених позивачем документів відсутні документи, які підтверджують наявність необхідного страхового стажу померлого годувальника.
       25 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернувся з листом до головного лікаря Клінічної лікарні ДТГО «Львівська залізниця» ОСОБА_4 з заявою про надання належним чином завіреної довідки за період роботи ОСОБА_4 в клінічній лікарні ДТГО «Львівська залізниця».
       11 вересня 2015 року ДЗ «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця» у відповідь на заяву ОСОБА_3 надіслала йому довідку від 07 вересня 2015 року за №51 .
       18.09.2015 року УПФУ України в Галицькому районі м.Львова призначено гр.. ОСОБА_3 пенсію у зв`язку з втратою годувальника на неповнолітню гр. ОСОБА_2 
        ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 від 23 травня 2016 року.
       Ухвалою Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .
       Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, про наявність вини посадових осіб ДЗ «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця» у несвоєчасному отриманні позивачем документів, необхідних для призначення пенсії у зв`язку зі втратою годувальника на дочку ОСОБА_2 , в результаті чого останній недоотримав пенсійні виплати за період з 24 червня 2014 року по 17 вересня 2015 року у сумі 14116,00 грн. 
       Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Як встановлено матеріалами справи ОСОБА_3 звертався до головного лікаря клінічної лікарні Львівської залізниці з заявою про видачу трудової книжки ОСОБА_4 13 березня 2015 року. 
       23 березня 2015 року ОСОБА_3 було надано відповідь, що трудова книжка ОСОБА_4 після її смерті була передана батькові померлої - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
       02 червня 2015 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернувся з адвокатським запитом до головного лікаря клінічної лікарні ДТГО «Львівська залізниця» ОСОБА_4 та просив надати відомості щодо трудової книжки ОСОБА_4 
       03 червня 2015 року адвокату ОСОБА_5 на його запит від 02 червня 2015 року було направлено відповідь, що трудова книжка ОСОБА_4 після її смерті була передана на руки її татові - ОСОБА_9 16 липня 2014 року на його вимогу.
       08 червня 2015 року адвокат ОСОБА_5 звернувся до адміністрації ДЗ «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця» із запитом про отримання довідки за період роботи ОСОБА_4 . 
       У наданні такої довідки відповідачем 12 червня 2015 року було відмовлено та роз`яснено, що відповідно до ст..5 ЗУ «Про захист персональних даних» персональні дані, тобто інформація про фізичну особу, зокрема про працівника, крім знеособлених персональних даних, за режимом доступу є інформацією з обмеженим доступом.
       Окрім цього, 17 серпня 2015 року у зв`язку з розглядом звернення ОСОБА_3 головне територіальне управління юстиції роз`яснило, що ОСОБА_3 має право особисто звернутись до адміністрації державного закладу «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця», як розпорядника персональних даних померлої для отримання довідки.
       Лише 25 серпня 2015 року ОСОБА_3  звернувся з заявою до головного лікаря клінічної лікарні ДТГО «Львівська залізниця» ОСОБА_4 . про надання довідки за період роботи ОСОБА_4 в клінічній лікарні ДТГО «Львівська залізниця.
       11 вересня 2015 року у відповідь на звернення ОСОБА_3 від 25 серпня 2015 року йому було надано відповідь та скеровано довідку від 07 вересня 2015 року за період роботи ОСОБА_4 . 
       Відповідно до ст.. 15 ЗУ «Про звернення громадян» ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
        Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
       Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
       Відповідно до ст.. 20 ЗУ «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
       На обгрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.
       Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
Згідно із частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
       Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме:
1) наявність протиправної поведінки,
2) факт понесення збитків,
3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками,
4) вини.
За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).
Необхідною умовою відповідальності за заподіяння шкоди, є причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) заподіювача шкоди і майновою або моральною шкодою, що виникла у потерпілої особи. 
Відповідальність за наслідки, що наступили, можлива лише тоді, коли ці наслідки були закономірним результатом вчиненого особою діяння. Дія або бездіяльність, що є однією з умов виникнення цього результату, але не пов`язані з ним внутрішнім необхідним зв`язком, є лише мотив, але не причина наслідків, що наступили . 
Для встановлення існування причинного зв`язку слід довести, що: 1) протиправна поведінка передувала настанню шкідливих наслідків; 2) шкідливі наслідки є результатом протиправної поведінки особи-заподіювача шкоди.
Обов`язковою умовою виникнення деліктних зобов`язань є причинно- наслідковий зв`язок між діями особи і заподіянням шкоди.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями завдавана, а викликана якимись іншими обставинами.
Відповідальність за завдану шкоду може настати лише за наявності підстав, до яких законодавець вівносить: наявність шкоди: протиправну поведінку заподіювана шкоди: причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана: вину.
За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова від повільність не
настає.
Для встановлення існування причинного зв`язку необхідно довести, що протиправна поведінка передувала настанню шкідливих наслідків, шкідливі наслідки є результатом протиправної поведінки особи - заподіювана шкоди.
Згідно з пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди по винні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Вказані висновки в частині необхідності встановлення винної особи та безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду та цієї шкодою.
       Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК Ураїни кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що в діях відповідача ДЗ «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця» не було порушення прав ОСОБА_3 , ДЗ «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця» вчасно надавала ОСОБА_3 відповіді на отримані заяви та діяла в межах чинного законодавства.
       Поряд з цим варто зазначити, що відповідно до ст.. 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
       Частиною 3 ст. 36 Закону визначено, що до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:
1) були на повному утриманні померлого годувальника;
2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
       Згідно з положеннями ч. 1 ст. 45 Закону, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.
       Пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника (п. 3 ч. 1 ст. 45 Закону).
       Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління ПФУ від 25.11.2005 року№ 22-1, до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються документи померлого годувальника, перелічені в підпунктах 2, 3 пункту 2.1 цього розділу (п. 2.3). Зокрема:
- документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку, надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою згідно з додатком 1до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення;
- для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 1, 3 до Положення).
       Відповідно до п.1.7 Порядку, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.
У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.
Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону.
       Судом встановлено, що ОСОБА_3 з заявою про призначення пенсії вперше звернувся до УПФУ в Галицькому районі м.Львова 19 червня 2015 року, тобто до закінчення 12 місячного строку. 
       А тому, відповідно до вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" орган, що призначає пенсію, повинен був письмово повідомити заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис.
       Однак, в порушення вимог вказаного порядку УПФУ в Галицькому районі м.Львова відмовило ОСОБА_3 в призначенні пенсії.
Як закріплено в частині четвертій статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
У цьому пункті закріплене право на суд разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявникбув позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125)).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).
Згідно п.1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.
Тлумачення статті 51 ЦПК України  свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Втім судом першої інстанції, в порушення статей 51, 189 ЦПК України (не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
        Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
          Судом встановлено, що ОСОБА_3 подав заяву до пенсійного фонду протягом 12 днів з дня смерті годувальника, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 .
       Відповідно до п.1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.
       Оскільки повторну заяву з долученням всіх необхідних документів ОСОБА_3 подав в строк до трьох місяців з моменту першого звернення, а саме 18.09.2015 року, тому днем звернення за призначенням пенсії повинен вважатися день прийняття заяви про призначення пенсії.
Отже судом першої інстанції, в порушення вимог процесуального закону та не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки. 
       Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
У зв`язку із цим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні вимог, проте з підстав, вказаних у цій постанові. 
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Втім судом першої інстанції, в порушення вимог процесуального закону не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки. 
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ДЗ «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця» - задовольнити.               
Рішення Галицького районного суду м.Львова від 29 березня 2016 року - скасувати. 
Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 як правонаступника ОСОБА_3 . який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до Державного закладу «Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова про відшкодування шкоди - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 травня 2020 року. 

Головуючий 

Судді