ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3844/20 Справа № 185/200/13- ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого - судді Демченко Е.Л.
                суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою, -
в с т а н о в и л а:
       У січні 2013 року  ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою, згодом уточнив позовні вимоги. 
       Вказував, що 05 листопада 2009 року ОСОБА_1 взяв у нього в борг кошти в розмірі 58 368 грн., що еквівалентно 7 075 доларам США по відношенню до гривні 8,25 за 1 долар США станом на 05 жовтня 2009 року. На підтвердження передачі коштів відповідач ОСОБА_1 надав розписку. На момент підписання розписки останній перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , яка була присутня під час складання розписки. 
       Зазначав, що оскільки кошти отримані на розвиток сімейного бізнесу, відповідач ОСОБА_3 є солідарним боржником. Термін виконання зобов`язання визначено 01 грудня 2009 року. У вказаний строк виконання зобов`язання не відбулося. Він неодноразово звертався до ОСОБА_1 з вимогою виконання зобов`язання, однак зобов`язання виконано не було.
       Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд: 
       - стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 77 386 грн.24 коп., з яких: 40 368 грн. - сума основного боргу; 19 637 грн. - сума процентів від суми позики; 3 736, 90 грн. - 3% річних від прострочення виконання зобов`язання; 13 644,34 грн. - розмір інфляційних витрат;
       - стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.;
       - стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судові витрати.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 77 386 грн.24 коп., з яких 40 368 грн. - сума основного боргу; 19 637 грн. - сума процентів від суми позики; 3 736,90 грн. - 3% річних від прострочення виконання зобов`язання; 13 644,34 грн. - інфляційні витрати.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 842 грн.20 коп. 
       В іншій частині відмовлено. 
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року в частині стягнення боргу та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції:
       - між сторонами не було укладено договорів позики, з відповідачем були правовідносини, пов`язані саме з покупкою контейнера;
       - факту передачі коштів не було;
       - 06 вересня 2013 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року постановлено заочне рішення, яким стягнуто з відповідача 72 455 грн.45 коп., позивач звертався з даним рішенням до виконання, станом на 27 листопада 2015 року виконавче провадження по вказаному рішенню закінчено фактичним повним виконанням та передано позивачу в рахунок погашення боргу 1/2 квартири, яка належала позивачу на праві власності;
       - незважаючи на те, що позивач є власником 1/2 квартири, він продовжує нараховувати проценти, 3% річних та інфляційні витрати;
       - відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, позивач звернувся до суду після спливу трирічного строку.
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга  ОСОБА_1  на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 листопада 2009 року ОСОБА_1  написав власноруч розписку про те, що взяв в борг у ОСОБА_2  суму 58 368 грн., що еквівалентно 7 075 доларам США, зобов`язується повернути борг 01 грудня 2009 року (т.1 а.с.9) 
       Під час розгляду справи в суді першої інстанції сторонами визнано, що сума 18 000 грн. отримана позивачем від відповідача 27 листопада 2009 року в рахунок погашення боргу за розпискою, отже сума боргу складає 40 368 грн. 
       Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції звернувся з заявою про застосування строку позовної давності, оскільки вважає, що право позивача на повернення коштів за розпискою порушено з 01 грудня 2009 року, з позовом позивач звернувся 28 грудня 2012 року, тобто поза межами трирічного строку, встановленого ст.257 ЦК України (т.2 а.с.106).
       Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що заява представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем ОСОБА_1 були вчинені дії щодо визнання боргу, а саме сплата 18 000 грн. 27 листопада 2009 року, про що було повідомлено в судовому засіданні 10 вересня 2019 року, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 40 368,00 - сума основного боргу; 19 637, 00 грн. - проценти від суми позики; 3 736, 90 грн. - 3% річних; 13 644, 34 грн. - інфляційні втрати, а всього 77 386, 24 грн.; вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, виходячи з того, що жодного належного, допустимого, достатнього доказу щодо спричинення позивачу моральної шкоди суду не надано.
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.
       Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.
       За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
       Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
       Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. 
       Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа №707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18); Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа №483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18); Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження №61-26174ск18), статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
       За встановлених у справі обставин, у зв`язку з неповерненням грошей у строки, передбачені договором позики від 05 листопада 2009 року, колегія суддів вважає, що позов є обґрунтованим в частині стягнення з ОСОБА_1 суми основного боргу, процентів від суми позики та інфляційних втрат.
       Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до суду після спливу трирічного строку.
       Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
       Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України).
       За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
       Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
       Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
       Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
       Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
       Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).
       З матеріалів справи вбачається, що відповідач зобов`язався повернути борг до 01 грудня 2009 року (т.1 а.с.9), звернувшись до суду з позовом 28 грудня 2012 року за допомогою засобів поштового зв`язку (т.1 а.с.20) позивач просив поновити пропущений строк для звернення до суду, оскільки він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, проте відповідач запевнив, що поверне кошти в день народження позивача, а саме: 23 грудня 2012 року, але виконання зобов`язання не відбулось. 
       Встановивши, що сторони визнають часткову сплату боргу за спірною розпискою в розмірі 18 000 грн. 27 листопада 2009 року, місцевий суд вважав, що строк позовної давності почав свій перебіг заново, оскільки 27 листопада 2009 року відповідачем перебіг позовної давності перервано, відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, дією, що свідчить про визнання боргу. 
       Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком місцевого суду про переривання строку позовної давності 27 листопада 2009 року, оскільки згідно умов договору позики, укладеного між сторонами, ОСОБА_1 зобов`язався повернути борг до 01 грудня 2009 року.
       Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
       При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
       За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.        Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
       Таким чином, перебіг позовної давності для звернення позивача з позовом про стягнення боргу за розпискою почався, відповідно до ст.253 ЦК України. з 02 грудня 2009 року - наступного дня після визначеного сторонами строку повернення боргу (01 грудня 2009 року), та сплив 02 грудня 2012 року, в той час як позов пред`явлено 28 грудня 2012 року.
       При цьому, посилання позивача, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, проте останній запевнив, що поверне кошти в день народження позивача, а саме: 23 грудня 2012 року, але виконання зобов`язання не відбулось, не є поважними причинами та не можуть бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду згідно ч.5 ст.267 ЦК України.
       Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції вищезазначеного не врахував.
       Зважаючи на те, що відповідач звернувся з заявою про застосування строку позовної давності, позивачем пропущено, встановлений ст.257 ЦК України, строк позовної давності до основної вимоги, згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, як постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України.
       Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 

       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 боргу за розпискою та судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

       В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2  до  ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою відмовити.

       В решті рішення суду залишити без змін.

       Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1.025 грн.52 коп.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 26 березня 2020 року.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Макаров М.О.