КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 759/4962/ 19                                                                                 Головуючий у І інстанції Журибеда О.М.
Провадження №22-ц/824/2598/2020                                                               Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
17 червня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розглядуцивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - 
В С Т А Н О В И В:
 
у березні 2019 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів втратившим право користування житловим приміщенням, зокрема: квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником вказаної квартири відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.02.2019 року. 
Відповідачі, хоч і зареєстровані в спірній квартирі, однак в ній не проживають, участі в утриманні квартири не беруть, платежі за житлово-комунальні послуги не сплачують.
Таким чином, своєю реєстрацією за місцем проживання відповідачі створюють позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні майном.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою на зазначене судове рішення звернулась відповідач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах, а також в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судове рішення було ухвалене суддею, якому стороною відповідача було заявлено відвід, підстави якого, на думку скаржника, підлягають визнанню апеляційним судом обґрунтованими. Так, про упередженість та необ`єктивність судді Журибеди О.М. свідчить та обставина, що ОСОБА_3 подавала до Святошинського районного суду м. Києва одночасно декілька разів один і той же позов до тих самих осіб, однак лише після автоматизованого розподілу справи судді Журибеда О.М. позовна заява не була повернута, Прасоловою вчасно сплачено судовий збір та відкрите провадження у справі. Крім того, на думку скаржника, суддею Журибедою О.М. умисно було перенесено дату підготовчого судового засідання, що може свідчити про задоволення прохання позивачки якнайшвидше розглянути справу з метою звільнити квартиру та реалізувати її.
Вважає, що з урахуванням зазначених обставин, суддя Журибеда О.М. мав заявити самовідвід, однак не зробив цього. 
Також, посилається на необґрунтованість ухвали судді Бабич Н.Д., якою було відмовлено в задоволенні заяви про відвід судді Журибеди О.М. 
Крім того, звертає увагу суду апеляційної інстанції на допущені районним судом порушення норм пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні клопотання відповідачів про зупинення провадження по даній справі до розгляду Святошинським районним судом м. Києва цивільної справи за позовом  ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - Русанюк З.З., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - Апатенко М.А., приватний виконавець Київського міського виконавчого округу - Телявський А.М. про визнання договору недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування реєстраційного запису про право власності, поновлення відомостей в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно.
У зазначеній справі ОСОБА_5 оспорює правомірність набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру та державну реєстрацію за нею цього права. Тому вважає неможливим розгляд справи за позовом ОСОБА_3 про визнання відповідачів втративши ми право користування житлом до вирішення спору щодо права власності самої ОСОБА_3 .
Також, на думку апелянта, при ухваленні рішення по даній справі судом допущено порушення норм матеріального права, зокрема не застосовано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вказаний закон є правовою підставою, що не надає права органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників, зокрема відповідачів.
Зазначила також, що позивачка, змінивши замки, унеможливила доступ відповідачам до квартири, в якій вони зареєстровані, фактично виселивши їх із житла, позбавивши права користування квартирою.
Відзивів на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому статтею 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило. 
В судовому засіданні по розгляду апеляційної скарги, призначеному на 19.02.2020 року, відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 підтримали доводи скарги, просили її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Карапетян А.Р. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на необґрунтованість її доводів.
10.03.2020 року ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , подала до суду клопотання про зупинення провадження по справі до розгляду цивільної справи №759/8104/19 про визнання договору недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування реєстраційного запису про право власності, поновлення відомостей в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно, яка знаходиться в провадженні Святошинського районного суду м. Києва.
17.06.2020 року ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , подала до суду клопотання про зупинення провадження по справі до розгляду цивільної справи №759/19725/19 про визнання виконавчого напису № 2134, вчиненого 16.11.2018 прку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального коругу Рогачем В.В. щодо звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , - таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування заявлених клопотань відповідач посилається на об`єктиву неможливість розгляду даної справи до вирішення в судовому порядку питання правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно.
Представник відповідача - адвокат Бойчук В.П. в судове засідання не з`явився, направивши клопотання про відкладення розгляду справи, в якому як на поважну причину неявки в судове засідання, посилається на запровадження в Україні карантину з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-Co-V-2. 
Керуючись положеннями ч. 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала можливим продовження розгляду справи за відсутності представника відповідача - адвоката Бойчука В.П., враховуючи, що свою позицію по справі він висловив у судовому засіданні 19.02.2020 року. 
Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Карапетян А.Р. в судовому засіданні проти задоволення клопотань про зупинення провадження заперечив, пославшись на відсутність передбачених пунктом 6 частини 1 статті 251 ЦПК України підстав для такого зупинення.
Заслухавши думку учасників судового розгляду з приводу заявлених клопотань про зупинення провадження по справі, колегія суддів дійшла висновку про відмову в їх задоволенні з наступних підстав.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Аналізуючи наведену норму можна дійти висновку, що законодавець вказав про неможливість посилання суду на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Отже, за змістом указаної норми підставою зупинення провадження у справі є виключно об`єктивна неможливість встановлення судом обставин (фактів), які є предметом судового розгляду, та їх оцінку, без вирішення іншої справи.
Як вбачається із матеріалів справи, предметом спору єзахист майнових прав власника ОСОБА_3 шляхом усунення перешкод у вільному користуванні та розпорядженні своїм майном, які створюють відповідачі. Розглядаючи спір, суд має перевірити законність підстав проживання відповідачів у квартирі, яка належить на праві власності позивачу. При цьому, в матеріалах справи наявні докази, подані сторонами, які дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), як щодо підтвердження права власності позивача, так і щодо користування відповідачами спірним майном.
З огляду на вказане, відсутні підстави, передбачені пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України для зупинення провадження по справі.
Інших клопотань в судовому засіданні заявлено не було.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідачів немає встановлених законом підстав користуватися житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . Встановивши, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі перешкоджає позивачу, як власнику, в повній мірі розпоряджатися своїм майном, користуватися квартирою, суд вважав за можливе захистити його права, усунувши перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом визнання відповідачів втративши ми право користування квартирою.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно достатті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.
Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 08.02.2019 року № 217, що підтверджується витягом  з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 155649365від 08.02.2019 року (а.с. 9)
Встановлено також, що відповідачі були вселені до спірного житлового приміщення у 2016 році як члени сім`ї колишнього власника - ОСОБА_5 , який був знятий з реєстрації за вказаною адресою рамках виконавчого провадження по виконанню виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Таким чином, відповідачі не являються членами сім'ї позивача, спільним побутом не були пов`язані, жодних угод щодо права користування житловим приміщенням із власником квартири не укладали.
Тому право користування квартирою у відповідачів  фактично підпадає під поняття сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).
Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Встановивши, що відповідачі користувались спірною квартирою із згоди колишнього власника ОСОБА_5 під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що право користування відповідачів чужою квартирою також припинилось і вони мають її звільнити.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18).
Доводи апеляційної скарги щодо обґрунтованості заявленого відводу судді Журибіда О.М. не можуть бути прийняті до уваги, оскільки обставини, на які посилалась заявниця ОСОБА_1 у заяві про відвід, не дають можливості зробити висновок про неупередженість або необ`єктивність судді.
Апеляційний суд також відхиляє доводи скарги щодо порушення норм процесуального права, допущених судом першої інстанції у зв`язку з відмовою в задоволенні клопотанні про зупинення провадження по справ, оскільки така відмова була обґрунтованою.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року у даній справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 18 червня 2020 року.

 
Суддя-доповідач                                                        Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                          Голуб С.А.
                                                                                                                                                                                                                 Ігнатченко Н.В.