ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 р. 	Справа № 440/446/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Ральченка І.М. ,  Бершова Г.Є. 
за участю секретаря судового засідання  Патової Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича   на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 (суддя І.Г. Ясиновський,  вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039) по справі № 440/446/20
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича                 
          про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - ОСОБА_1 , позивач ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича (надалі по тексту також - відповідач, приватний виконавець Скрипник В.Л.) про визнання протиправним та скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження № 57219665 від 19 грудня 2019 року.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на недотримання приватним виконавцем вимог статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" та абзацу 2 пункту 2 Розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, оскільки на момент винесення постанови перерахування стягнутих з боржника коштів не здійснювалось, виконавче провадження не закінчувалось, виконавчий документ стягувачу не повертався, отже постанову від 19 грудня 2019 року винесено передчасно. Крім того, наголошував, що не згоден і з розміром витрат, визначеним у такій постанові, оскільки останні завищені та не відповідають дійсності, у тому числі не відомо з яких цін залучались експерти та суб`єкти господарювання.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження № 57219665 від 19 грудня 2019 року.
Приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Скрипник В.Л., не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Полтавського  окружного адміністративного суду від 13.02.2020 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суд першої інстанції є необґрунтованим та при винесенні рішення суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування  судового засідання  за допомогою  технічного запису не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що на підставі заяви уповноваженого представника Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про відкриття виконавчого провадження та доданих до неї документів відповідно до статей 3-5, 13, 16, 18, 19, 24, 26, 28 Закону України "Про виконавче провадження" приватним виконавцем 14 вересня 2018 року винесено постанови про відкриття провадження № 57219665 з примусового виконання "виконавчого листа № 755/13525/14-ц, виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт: серія НОМЕР_2 , виданий Київським ПМУ УМВС України у Полтавській області 23 вересня 2003 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , паспорт: серія НОМЕР_4 , виданий Київським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (м. Київ, вул. Ковпака, буд. 29, ідентифікаційний код 00039019) заборгованість за договором кредиту в сумі 7775447 (сім мільйонів сімсот сімдесят п`ять тисяч чотириста сорок сім) гривень 86 копійок" /а.с. 91-159, т. 3/.
У межах вказаного виконавчого провадження відповідачем винесено постанову від 19 грудня 2019 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 45000,00 грн.
Не погоджуючись з вказаною постановою приватного виконавця позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з  обґрунтованості позовних вимог та не доведеності відповідачем правомірності прийнятого   ним рішення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).
Згідно статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У відповідності до частин 1,3 ст .18 Закону № 1404-VIII  виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до статті 5 Закон № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
За змістом п. 5 ч.3 ст. 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.
Відповідно до ст. 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з:
1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27  цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;
2) авансового внеску стягувача;
3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
За змістом пункту 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №  512/5, витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону.
У разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що  стягнення витрат виконавчого провадження може бути здійснено лише на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум, або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження. 
З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження ВП №57219665  перебуває на стадії примусового виконання.
Згідно тверджень позивача, станом на дату винесення спірної постанови кошти за вказаним виконавчим листом в межах виконавчого провадження ВП №57219665 не було стягнуто, відповідачем зворотного не зазначено.
З долучених копій виконавчого провадження ВП №57219665 судом встановлено, що після винесення оскаржуваної постанови відповідачем 09, 22 та 23 січня 2020 року винесені постанови про відкладення проведення виконавчих дій з мотивів наявності обставин, що перешкоджають проведенню останніх, яким, в свою чергу, передувало винесення постанови від 27.12.2019 про арешт коштів /а.с. 183-186, 195-196, 226, т.1/.
Таким чином, оскільки станом на 19 грудня 2019 року виконавче провадження ВП №57219665 не закінчено, у приватного виконавця Скрипника В. Л. були відсутні підстави для винесення постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.
Така вимога (щодо фактичного завершення виконавчого провадження) законодавцем закріплена для визначення остаточного розміру витрат, понесених виконавцем під час вчинення виконавчих дій та для подальшого їх стягнення з боржника.
Крім того, пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" вказує на те, що витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягується за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.
За правилами частин 1, 5 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в разі якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування правомірності свого рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.
Отже, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не обумовлюють необхідності скасування рішення суду першої інстанції, а позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд першої дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.   
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича     - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 по справі № 440/446/20  залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.М. Ральченко    Г.Є. Бершов