ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

01 червня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №573/2386/19 
Номер провадження 22-ц/816/1246/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Хвостика С. Г. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Річківська об`єднана територіальна громада,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 17 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Терещенко О.І., в приміщенні Білопільського районного суду Сумської області, -
В С Т А Н О В И В:
       У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права на завершення процедури приватизації земельних ділянок в порядку спадкування.
Свої вимоги мотивує тим, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , відповідно до якого остання заповіла йому все своє майно, що належало їй на день смерті. За життя ОСОБА_2 , їй були передані земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,13 га, та для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,02 га, для приватизації. На праві приватної власності їй належав будинок за адресою: АДРЕСА_1 . 01 липня 2019 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме недоотриману пенсію в розмірі 2 058,43 грн. Вказує, що оформити спадкування на зазначені земельні ділянки не вбачається за можливе через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно на ім`я спадкодавця, оскільки ОСОБА_2 не завершила процедуру приватизації земельних ділянок.
Посилаючись на вказані обставини, просить визнати за ним право на завершення приватизації земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,13 га, та для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,02 га, що знаходяться за адресою: с. Білани Білопільського району, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 
Білопільський районний суд Сумської області рішенням від 17 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовив.
Не погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
В доводах апеляційної скарги зазначає, що він прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 , до складу якої, в тому числі, увійшло і право на завершення приватизації земельних ділянок. Процедура приватизації була розпочата за життя спадкодавця за рішенням органу місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у власність в порядку безоплатної приватизації, однак продовжити процедуру приватизації в позасудовому порядку не вбачається за можливе, оскільки Річківська об`єднана територіальна громада не приймає рішення про завершення приватизації ОСОБА_1. Також вказує, що оскільки він прийняв усе спадкове майно, то відсутність свідоцтва про право на спадщину на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не позбавляє його права на таку спадщину.
       Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Рязанця А.А., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6).
Згідно договору купівлі-продажу від 08 червня 1992 року, ОСОБА_2 придбала в с. Білани житловий будинок, загальна площа якого27,45 кв. м, з надвірними будовами: сарай, підвал (а.с. 7).
Відповідно до витягу з рішення №14 Вирівської сільської ради від 28 липня 1993 року «Про приватизацію земельних ділянок», ОСОБА_2 , яка мешкає по АДРЕСА_1 , на підставі її заяви, було передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), площею 0,02 га, та для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,13 га (а.с. 8, 9).
Згідно заповіту, ОСОБА_2 на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право, ОСОБА_1 не скасовувався та не відмінявся (а.с. 11, 16, 33).
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10, 12).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 липня 2019 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна є ОСОБА_1 Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії в сумі 2 058,43 грн за серпень 2018 року (а.с. 13, 39).
У довідці виконкому Річківської сільської ради Білопільського району №804 від 20 листопада 2019 року вказано, що померла ОСОБА_2 постійно до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , одна (а.с. 16). 
Згідно довідки виконкому Вирівської сільської ради від 19 серпня 2018 року, за ОСОБА_2 рахується земельна ділянка, площею 0,21 га (а.с. 32 на зв.).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не розпочала процедуру приватизації земельних ділянок; позивач до органів місцевого самоврядування про завершення процедури приватизації не звертався; не надав доказів того, що житловий будинок, який знаходиться на спірній земельній ділянці, не належить іншій особі, а успадкований ним; не вбачається можливим встановити чи земельна ділянка, яка надавалась спадкодавцю, виділялась на обслуговування житлового будинку чи квартири у багатоквартирному житловому будинку, що має суттєве значення для правильного визначення норм права, які підлягають застосуванню.
Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильних висновків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.
Згідно із частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Згідно статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Законом України від 25 жовтня 2001 року №2768-III прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.
Відповідно до п. 1 розділу Х Перехідні положення ЗК України, рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. 
Установити, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 14-652цс18 зроблено наступний правовий висновок у подібних правовідносинах.
Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.
Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК України).
Крім того, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України.
Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні правильно зазначив, що позивач, як спадкоємець, не звертався до сільської ради із заявою про завершення процедури приватизації.
Даних обставин не заперечував і представник позивача - адвокат Рязанець А.А. під час апеляційного перегляду справи.
Колегія суддів зазначає, що суди не можуть підміняти собою органи владних повноважень, приймати замість них рішення, давати вказівки щодо вирішення питань, які належать до компетенції суб`єкта владних повноважень, тоді як відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
В разі відмови органу місцевого самоврядування у завершенні процедури приватизації, ОСОБА_1 вправі звернутися за захистом свого порушеного права в силу статті 15 ЦК України.
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що відсутність свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться на спірній земельній ділянці, не позбавляє його права на спадщину, колегія суддів зазначає наступне.
Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. 
Судом першої інстанції цілком правильно зазначено, що з матеріалів справи не можливо встановити чи спірні земельні ділянки виділялися для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 чи багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що є визначальним, оскільки норми законодавства, які встановлюють та регулюють порядки приватизації таких земельних ділянок, є різними. До того ж, у договорі купівлі-продажу від 08 червня 1992 року взагалі вказано лише про придбання житлового будинку, що знаходиться у с. Білани, без зазначення вулиці, номеру будинку та/чи квартири за наявності, а також не зазначені відомості про земельну ділянку, на якій розташований цей будинок.
Також вбачаються розбіжності у площі земельних ділянок. Так, у довідці виконкому Вирівської сільської ради від 19 серпня 2018 року вказано, що за ОСОБА_2 рахується земельна ділянка, площею 0,21 га, тоді як рішенням Вирівської сільської ради від 28 липня 1993 року їй було передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) та для ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,15 га (а.с. 8, 9, 32 на зв.).
З огляду на викладене, є правильним висновок місцевого суду про те, що позивач не довів належними та допустимим доказами свої позовні вимоги. 
В той же час, колегія суддів вважає за необхідне вказати на наступне.
Положеннями статей 6, 56, 67 ЗК України 1990 року (у редакції, чинній на час надання ОСОБА_2 земельних ділянок у приватну власність) передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських споруд у розмірі не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 га, а для ведення особистого підсобного господарства - у розмірі не більше 0,6 гектара.
Статтею 23 ЗК України 1990 року (у вказаній редакції) визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Приватизація земельних ділянок була передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200-XII «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).
Відповідно до Декрету, Державний комітет України по земельних ресурсах наказом №10 від 15 лютого 1993 року затвердив Порядок передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України (далі - Порядок).
Згідно п. 3 Порядку передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, провадиться відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих ділянок.
Зазначені земельні ділянки передаються безплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв громадян. 
Після перевірки вказаних у п. 3 матеріалів і заяви, відповідні Ради народних депутатів приймають рішення (п. 4 Порядку).
Відповідно до п. 5 Порядку встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) виконують землевпорядні органи за замовленням Рад народних депутатів. Після встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, громадяни одержують Державний акт на право приватної власності на землю, який видається і реєструється відповідною Радою народних депутатів.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що оскільки в матеріалах справи наявне рішення виконкому сільської ради №14 від 28 липня 1993 року про передачу ОСОБА_2 , на підставі її заяви, у власність земельних ділянок, це свідчить про те, що процедура приватизації земель спадкодавцем ОСОБА_2 була розпочата.
В той же час, колегія суддів вказує, що хоча в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції зазначено протилежне, однак це не призвело до неправильного вирішення справи.
Отже, суд першої інстанції належно оцінив надані сторонами докази та ухвалив рішення на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення, а тому її необхідно залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 17 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02 червня 2020 року.

Головуючий -                                                                 В.І. Криворотенко

Судді :                                                                 О.Ю. Кононенко

                                                                               С.Г. Хвостик