Постанова
Іменем України
03 червня  2020 року
м. Київ
справа № 716/1320/15-ц
провадження № 61-36654св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. П., Мартєва С.Ю.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , виконавчий комітет Репужинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, Репужинецька сільська рада Заставнівського району Чернівецької області,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2017 року у складі судді Пухарєвої О. В. та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 10 квітня 2018 року у складі суддів:  Кулянди М. І., Одинака О. О.,            Половінкіної Н. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Репужинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, Репужинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання факту прийняття спадщини, визнання незаконним рішення виконавчого комітету Репужинецької сільської ради Заставнівського району від 15 серпня 2008 року № 8/3, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсним заповіту.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_4 , а вона являється спадкоємцем після його смерті, згідно заповіту від 04 квітня  2013 року. В установленому законом порядку спадщину прийняла, оскільки звернулася в шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Дружина померлого, ОСОБА_5 , як спадкоємець, має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4 , однак відмовилася від прийняття спадщини.
ОСОБА_4 є сином ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та відносився до спадкоємців першої черги за законом після смерті останнього. Позивач зазначає, що оскільки вона є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , то успадкувала всі його права та обов`язки, в тому числі і право на спадкове майно, яке належало йому після смерті його батька ОСОБА_6 . Останньому, на підставі договору купівлі-продажу від 06 січня 1968 року, належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Вважає, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті свого батька           ОСОБА_6 , оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, користувався всім майном померлого, а саме, обробляв земельну ділянку біля будинку, побудував господарські будівлі.
ОСОБА_7 , на час відкриття спадщини після смерті            ОСОБА_6 , в родинних стосунках або зареєстрованому шлюбі з останнім не перебувала, а тому не мала права претендувати на спірний житловий будинок. Останній до колгоспного двору не відносився, а значився як робітничий двір. ОСОБА_8 хоч і була прописана в господарстві ОСОБА_6 , однак це не впливає на успадкування спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_6 .
Вважає, що житловий будинок по АДРЕСА_1 безпідставно було передано у власність ОСОБА_8 15 серпня 2008 року виконавчий комітет Репужинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області. Про даний факт вона дізналася в 2014 році, після того, як ОСОБА_4 вирішив впорядкувати документи щодо свого права на успадкований будинок.
Вказувала, що у зв`язку із тим, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_6 , набув право на спадкове майно - житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 , то вона набула право на спадкове майно ОСОБА_4 , яке було ним прийнято, однак не оформлено в установленому законом порядку.
Також позивач вважала, що рішення виконавчого комітету Репужинецької сільської ради Заставнівського району від 15 серпня 2008 року № 8/3 є незаконним, а свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по                    АДРЕСА_1 від 19 серпня 2008 року, видане на ім`я ОСОБА_8 недійсним з тих підстав, що вказаний житловий будинок не був комунальною власністю територіальної громади та не був переданий до фонду місцевої Ради народних депутатів після смерті його власника, ОСОБА_6 .
У зв`язку з наведеним,  ОСОБА_1 просила суд: визнати факт прийняття спадщини ОСОБА_4 в шестимісячний строк після смерті батька             ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Репужинецької сільської ради Заставнівського району Чернівцької області від 15 серпня 2008 року № 8/3 про оформлення права власності ОСОБА_8 на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 серпня                 2008 року, яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Репужинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 15 серпня 2008 року № 8/3 на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_8 , зареєстроване в Заставнівському РБТІ на праві приватної власності за ОСОБА_8 в реєстровій книзі № 3 стор. 325 реєстровий № 461, порядковий номер об`єкта нерухомого майна 24403036 від 19 серпня 2008 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та був спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати недійсним заповіт, який вчинений ОСОБА_8 15 листопада 2013 року, яким вона заповідала житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 та прилеглу земельну ділянку для обслуговування, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений секретарем виконавчого комітету Репужинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області Палій О. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 168.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 10 квітня 2018 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті свого батька ОСОБА_6 , такий факт в судовому засіданні не встановлювався, позивач не набула права на спадкування спірного житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , а тому відсутні підстави для визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду,          ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Заставнівського районного суду Чернівецької області  № 716/1320/15.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_8 не є спадкоємицею після смерті ОСОБА_6 , вона також не зверталася до суду з метою отримання права власності на житловий будинок в порядку спадкування або на будь-яких інших підставах. Єдиним спадкоємцем, хто фактично прийняв спадщину, в тому числі житловий будинок по АДРЕСА_1 , є дід ОСОБА_1 - ОСОБА_4 . Крім того, будь-яких правовстановлюючих документів у позивача не могло бути, оскільки він не оформив документальне право спадкування на своє ім`я. Законом не передбачено, що саме такі докази, як довідка з сільської ради може бути саме тим доказом, який має пріоритетне значення перед показами свідків щодо факту прийняття спадщини.
Також, суд першої інстанції безпідставно поставився критично до показів свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і не прийняв їх до уваги.
Суд першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що заявник не має права вимоги та її права і інтереси не порушені діями органів місцевого самоврядування, оскільки суди не звернули уваги на ті обставини, що предмет адміністративного позову (справа № 716/1431/14-а) є визнання протиправним рішення виконавчого комітету сільської ради, підстави для звернення з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення сільської ради від 15 серпня 2008 року № 8/3 були зовсім інші, ніж в даному цивільному позові.
Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тим обставинам, що всі документи, які посвідчувала третя особа - ОСОБА_3 , були підписані від імені ОСОБА_8 не нею самою, а іншими особами, що видно із збільшених зображень підписів, які додані до висновків почеркознавчої експертизи                        від 01 листопада 2017 року № 1726-К.
Крім того, суди не звернули уваги на те, що адміністративний позов подавався до суду самим ОСОБА_4 за його життя і він сам стверджував, що фактично прийняв спадщину. Дані обставини взагалі не розглядалися як доказ і не оцінувався судами.
Разом з тим, порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання ОСОБА_1 про дослідження таких доказів, як покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Заявник вважає, що виконавчий комітет Репужинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, Репужинецька сільська рада Заставнівського району Чернівецької області вийшли за межі своїх повноважень, чим порушили положення частини другої статті 19 Конституції України, частини третьої статті 24, статті 59, частини п`ятої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 319 ЦК України.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У липні 2018 року  ОСОБА_2 через свого адвоката Спіжавку А. Ю. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що суд першої інстанції правильно оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Апеляційний суд законно та обґрунтовано відмовив у повторному допиті свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , оскільки останні мали на меті свідчити по тих самих обставинах та фактах, що і у суді першої інстанції. Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції розглянув справу одноосібно та не зміг правильно оцінити покази свідків, у зв`язку з чим була необхідність допитати їх у апеляційному суді не ґрунтується на нормах ЦПК та є незаконним та необґрунтованим.
Отже, судові рішення ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства, враховано всі фактичні обставини справи, надано належну оцінку наявним доказам, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, тому необхідно залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 січня 1968 року ОСОБА_6 (прадід ОСОБА_1 ) придбав у ОСОБА_11 житловий будинок, який належав останньому на праві власності, що знаходиться у с. Репуженці Заставнівського району Чернівецької області.
На підставі рішення Заставнівської районної ради Чернівецької області                         від 16 липня 1969 року № 226 ОСОБА_6 було надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку, на старій земельній ділянці за № 217-156, площею 0,10 га і ним був побудований новий житловий будинок, господарству присвоєно особистий рахунок № НОМЕР_1 , про що зроблено запис в погосподарській книзі Репужинецької сільської ради за 1971-1973 роки і вказаному будинковолодінню присвоєна адреса: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.
Згідно з довідками Репужинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 16 січня 2014 року та від 11 червня 2014 року, на день смерті ОСОБА_6 , разом з ним, одному житловому будинку, по                           АДРЕСА_1 проживала та була прописана ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) - співмешканка останнього.
Вказані обставини підтверджуються витягом із погосподарських книг Репужинецької сільської ради у вказаному господарстві, із змісту якого вбачається, що впродовж 1971-2014 років у даному господарстві була зареєстрована ОСОБА_7 , в подальшому ОСОБА_8 .  
На підставі рішення виконавчого комітету Репужинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 15 серпня 2008 року № 8/3 їй було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок.
19 серпня 2008 року ОСОБА_8 зареєструвала право власності на зазначений житловий будинок, що підтверджується копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно.
Крім того, 15 листопада 2013 року остання склала заповіт, який посвідчено секретарем виконавчого комітету Репужинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, згідно з яким належний їй на праві власності житловий будинок та прилеглу до нього земельну ділянку заповіла                     ОСОБА_2 
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22 жовтня 2014 року.
Також судами встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємицею майна за заповітом після смерті свого діда ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть та копією заповіту.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 вважає себе спадкоємицею всіх прав і обов`язків після смерті діда ОСОБА_4 та його правонаступником у захисті прав та інтересів щодо спадкового майна, яке її дід мав би отримати за законом після смерті свого батька ОСОБА_6 . Як спадкоємиця всього майна ОСОБА_4 , в тому числі будинку АДРЕСА_1 , позивач просила визнати факт прийняття спадщини ОСОБА_4 , як спадкоємцем першої черги шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном в шестимісячний строк після смерті батька ОСОБА_6 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»                               № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
За змістом частини першої статті 529 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народжена після його смерті.
Згідно зі статтею 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті свого батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , лише ІНФОРМАЦІЯ_6 . Однак, останньому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що він пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини та відсутній факт прийняття ним спадщини.
Після отримання відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_4 31 березня 2014 року звернувся до суду із позовною заявою про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька, у зв`язку з тим, що він упродовж шестимісячного строку після відкриття спадщини її не прийняв з поважних причин. Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 квітня 2014 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду, 
Отже, суди попередніх інстанцій, встановивши, що  ОСОБА_4 не вчинено дій, передбачених статтею 549 ЦК України (в редакції 1963 року), які б свідчили про прийняття ним спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , а також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті свого батька ОСОБА_6 , такий факт судом не встановлювався, дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання факту прийняття спадщини.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення виконкому Репужинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 15 серпня 2008 року № 8/3 про оформлення права власності ОСОБА_8 на житловий будинок, який знаходиться по               АДРЕСА_1 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно                 від 19 серпня 2008 року, яке видане на підставі вказаного рішення, на ім`я ОСОБА_8 і визнання права власності на спірне майно, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що зазначені позовні вимоги є безпідставними та заявленими неналежним позивачем.
В частині позовних вимог про визнання заповіту недійсним, враховуючи положення частини другої статті 1257 ЦК України, суди обґрунтовано прийшли до висновку, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем ОСОБА_8 , яка розпорядилася своїм правом на спірний житловий будинок, який знаходиться по                         АДРЕСА_1 , вчинивши заповіт від 15 листопада 2013 року.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Враховуючи вищезазначене, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про те, що оскільки право ОСОБА_1 не було порушено, тому у неї відсутнє право вимоги.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо його оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої  судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 грудня              2017 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 10 квітня  2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                      В. М. Сімоненко
 
                                                                                              С. Ю. Мартєв
 
                                                                                              Є. В. Петров