справа № 752/21411/17                     
головуючий у суді І інстанції Плахотнюк К.Г.
провадження № 22-ц/824/2038/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
15 червня 2020 року                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.
суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.,
за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.,
розглянувши у відкритому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гавріш Наталії Сергіївни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи які не заявлять самостійних вимог приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петрова Світлана Миколаївна, ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, -
в с т а н о в и в :
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.
В обґрунтування заявлених позовних вимог, враховуючи пояснення та обґрунтування до позову від 12 квітня 2018 року (а.с. 79-94 т. 1) позивач зазначала про те, що її матір, ОСОБА_4 набула права власності на 9/100 частин нежилих приміщень площею 277,90 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення в частині, укладеного 07 листопада 2000 року між АТ «Пенсійний фонд-pension mutual» та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шнірьовою Г.М., зареєстрованого у реєстрі за № 3701.
Вказаний    договір був зареєстрований КП Київське міське бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі № 8п-251, за реєстровим № 1136п/841 від 14 грудня 2000 року. 
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач є спадкоємцем першої черги в порядку спадкування за законом, за її заявою 05 вересня 2005 року державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу. Як до смерті її матері ОСОБА_4 так і після, будь-яких дій зі сторони власника та її спадкоємця щодо зазначеного нерухомого майна не вчинялось.
18 вересня 2017 року третя особа у справі, ОСОБА_1 , разом із невстановленими особами намагалися фізично заволодіти нежилим приміщенням, яке належало її матері ОСОБА_4 , а після її смерті успадковане позивачем. 
На місце події були викликані працівники поліції, яким ОСОБА_1 пред`явив копію договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення від 04 вересня 2017 року, укладеного з  відповідачем у справі ОСОБА_3 , а також копію договору купівлі-продажу  спірного нежитлового приміщення від 19 червня 2001 року, укладеного начебто між ОСОБА_3 та її матір`ю ОСОБА_4 .
Позивач вважає, що оспорюваний договір за участі її матері ОСОБА_4 не укладався, не підписувався та нотаріально не посвідчувався, є підробленим, підпис на договорі не належить її матері, оскільки її матір постійно проживала з нею, до дня смерті перебувала у повній свідомості, і не могла без її відома укладати жодного договору.
Отже, посилаючись на те, що ОСОБА_4 не укладала 19 червня 2001 року з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу частини спірного нежитлового приміщення, цей договір є підробленим, просила визнати договір купівлі-продажу від 19 червня 2001 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. у реєстрі під № 2359, щодо нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 277,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1340805280000 нікчемним та недійсним, судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи які не заявлять самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петрова С.М., ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 19 червня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М., зареєстрований у реєстрі під № 2359, щодо нежилого приміщення загальною площею 277,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 500 грн.
Не погоджуючись з цим рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Гавріш Н.С. звернулася з апеляційною скаргою, де просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм процесуального права, а саме: у судовому засіданні не досліджувався оригінал оспорюваного договору, в матеріалах справи наявна лише не засвідчена належним чином копія оспорюваного договору, інформація щодо можливого місцезнаходження оригіналу оспорюваного договору в іншої особи відсутня, отже дослідження доказів судом першої інстанції було проведено з порушенням статей 78, 79, 89, 229 ЦПК України. 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частин 1, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи, між АТ «Пенсійний фонд-pension mutual» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення в частині від 07 листопада 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шнірьовою Г.М., зареєстрований у реєстрі за № 3701, відповідно до умов якого ОСОБА_4 набула права власності на 9/100 частин нежилих приміщень площею 277,90 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7 том 1).
Право приватної власності ОСОБА_4 на вказане нежиле приміщення 14 грудня 2000 року зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу № 8п-251 за реєстровим № 1136п/841 (а.с.7 зворот том 1).
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в Книзі реєстрації смертей 11 березня 2005 року зроблено відповідний актовий запис (а.с.8 том 1).
Зі змісту спадкової справи померлої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги, зробила заяву про прийняття спадкового майна, серед якого і спірне нежиле приміщення  (а.с.53,53 зворот том 3).
Відповідно до довідки ЖЕО-105 від 31 серпня 2005 року, ОСОБА_2 була прописана і проживала за адресою: АДРЕСА_3 і її сім`я складалася з матері - ОСОБА_4 яка була зареєстрована до дня смерті з 21 жовтня 2003 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.54 том 3).
19 листопада 2007 року Шостою Київською державною нотаріальною конторою спадкоємцю ОСОБА_2 було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_4 та свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням на грошові вклади, що зберігалися в Печерських відділеннях Ощадбанку (а.с.18,18 зворот том 3).
Отже, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . 
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначала, що право власності на спірне нежиле приміщення на момент відкриття спадщини належало померлій та не припинилося внаслідок її смерті, отже входило до складу спадщини.  
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказала, що 18 вересня 2017 року ОСОБА_1 разом із невстановленими особами намагались фізично заволодіти спірним нежилим приміщенням.
На підтвердження своїх прав на спірне нежиле приміщення ОСОБА_1 надав копію договору купівлі-продажу нежилого приміщення від  04 вересня 2017 року, укладеного між ним та ОСОБА_3 , а також копію договору купівлі-продажу вказаного приміщення від 19 червня 2001 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М.
Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу частини нежилого приміщення від 19 червня 2001 року, ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) уклали договір про те, що продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність 9/100 частин нежилого приміщення, загальною площею 277,90 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 . 
Об`єкт, що відчужується, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шнірьовою Г.М. 07 листопада 2000 року за реєстровим № 4581, зареєстрованого 23 листопада 2000 року в Київському бюро технічної інвентаризації, записаного в реєстрову книгу за реєстровим № 1158, продавець зобов`язався звільнити об`єкт та передати покупцю ключі до 19 липня 2001 року. 
Право власності на об`єкт у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору. Місце укладення договору м. Київ, 19 червня 2001 року, договір посвідчено Петровою С.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Договір підлягає реєстрації у Київському міському бюро технічної інвентаризації, зареєстровано в реєстрі за № 2359. Текст договору викладено на бланку серії АЕА №861849 (а.с. 11 том 1).
У відповіді Київського державного нотаріального архіву № 1686/01-17 від 26 вересня 2017 року зазначено, що реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петрової С.М. за реєстровим № 2359 від 12 квітня 2001 року міститься запис про засвідчення вірності фотокопії (а.с. 13 том 1).
Відповідно до архівної довідки Київського державного нотаріального архіву № 1900/01-17 від 06 жовтня 2017 року бланк АЕА № 861849, використаний приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. при посвідченні договору купівлі-продажу квартири, проте сторонами є інші особи. Громадянка ОСОБА_4 не є стороною цього договору (а.с.14 том 1).
Судом також встановлено, що за заявою ОСОБА_2 від 21 вересня 2017 року до Єдиного реєстру досудового розслідування 22 вересня 2017 року внесено повідомлення про те, що ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_3 та іншими невстановленими особами шляхом обману по підробленим документам незаконно заволоділи нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 277 кв.м., яке є спадковим майном ОСОБА_2 , чим заподіяли останній майнової шкоди. Правова кваліфікація частина 4 статті 190 КК України (а.с.10 том 1).
Київський державний нотаріальний архів на виконання ухвали слідчого судді від 18 жовтня 2017 року у справі № 752/19584/17 повідомив слідчого                СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві, що у справі № 02-33 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том 2 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петрової С.М. міститься запис від 12 квітня 2001 року за реєстровим № 2359 про засвідчення вірності фотокопії договору купівлі-продажу квартири. У справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петрової С.М., переданих на державне відповідальне зберігання до Київського державного нотаріального архіву, відсутні будь-які документи стосовно саме вчинення нотаріальної дії, зареєстрованої 12 квітня 2001 року у реєстрі нотаріальних дій за № 2359, що відповідало чинній на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженій наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361 (а.с.60 том 1).
За даними довідки-характеристики Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 1384966 від 25 грудня 2008 року за ОСОБА_4 для оформлення спадщини, нерухоме майно, яким є нежилі приміщення (в літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під реєстровим номером 1136п/841п за: ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шнірьовою Г.М. від 07 листопада 2000 року № 3701, 9/100 (від нежилого будинку); ТОВ «Консорт-СТ» на підставі договору купівлі?продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В. від 30 червня 2004 року № 3329, 3/100 (від нежилого будинку); ТОВ «Антикос» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шнірьовою Г.М. від 21 червня 1996 року за № 2338, 13/100 (від нежилого будинку). Незареєстрована частина 75/100 (а.с.12 том 1).
На підставі ухвали про тимчасовий доступ до речей та документів старшого слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП у м. Києві майора поліції Боднюка М.В. у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петрової С.М. був вилучений оригінал оспорюваного договору (а.с. 197,198 зворот, 202, 203-244 т. 4)  
Оригінал оспорюваного договору надавався для проведення експертизи Київським Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_2 від 21 вересня 2017 року за № 12017100010008866 (а.с. 85-94  т. 1, а.с. 44 т. 2). 
За наслідками проведення комплексної технічної експертизи документів та почеркознавчої експертизи складений Висновок експерта Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 8?4/172 від 19 березня 2018 року.
Відповідно до зазначеного вище висновку експерта встановлено, що: 
бланк договору купівлі-продажу від 19 червня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2359 (нотаріальний бланк АЕА № 861849), не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України; 
фонові зображення та зображення серії та номеру бланка договору купівлі-продажу від 19 червня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Петровою С.М. та зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 2359 (нотаріальному бланку АЕА № 861849) нанесено за допомогою копіювально-множильної техніки, струменевим способом; 
зображення друкованого тексту та смуг графлення бланка договору купівлі-продажу від 19 червня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 2359 (нотаріальному бланку АЕА № 861849), нанесено за допомогою копіювально-множильної техніки, електрографічним способом; 
знак внесення змін до первинного змісту у серію та номер (АЕА № НОМЕР_1 ) договору купівлі-продажу від 19 червня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 2359 (нотаріальному бланку АЕА № 861849), шляхом підчистки, дописки, травлення, виправлення не виявлено.
Допитаний у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_5 , будучи приведений до присяги та попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 384, 385 КК України підтримав зроблені ним висновки 19 березня 2018 року за результатами експертного дослідження, проведеного на виконання постанови про призначення комплексної технічної експертизи документів та почеркознавчої експертизи, винесеної, старшим слідчим Боднюком М.В. у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100010008866.
Встановлені обставини, дають підстави суду для висновку про відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу частини нежилого приміщення від 19 червня 2001 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, встановивши, що у зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення оспорюваного правочину він є нікчемним, дійшов висновку про те, що визнання судом його таким не потребується, оскільки нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону.
З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на таке.
Відповідно до статті 59 ЦК УРСР N 1540-VI від 18 липня 1963 року визначено, момент, з якого угода вважається недійсною, а саме угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.
Оскільки, договір купівлі-продажу про нікчемність та недійсність якого заявлений позов, укладений 19 червня 2001 року, то колегія апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції не правильно застосовано до спірних правовідносин положення статей 203, 215 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.
Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР № 1540-VI від 18 липня 1963 року.
Відповідно до частини 1 статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. 
Нотаріальна форма угоди відповідно до частини 1 статті 227 цього Кодексу встановлювалася лише для договору купівлі-продажу жилого будинку, який повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. 
Також, у статтях 47 та 227 ЦК УРСР встановлювалися наслідки недодержання цієї вимоги, а саме:  недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Отже, станом на день укладання оспорюваного договору, діючим на той час законодавством не вимагалося дотримання нотаріальної форми угоди при укладанні договору купівлі-продажу нежилого приміщення, а отже і недодержання такої форми не тягло недійсність угоди.
Крім того, ЦК УРСР станом на 2001 рік не містив правових норм щодо нікчемності недійного правочину, що аналогічні правовим нормам частини 2 статті 215 ЦК України.
Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню частина 2 статті 215 ЦК України щодо того, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).  
А отже, і висновок суду першої інстанції про нікчемність договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 19 червня 2001 року у зв`язку з відсутністю його нотаріального посвідчення, - є помилковим.
У той же час, звертаючись до суду з позовом позивач оспорює зазначений договір, посилаючись на те, що підпис у договорі купівлі-продажу від 19 червня 2001 року не належить власнику нежилого приміщення - продавцю ОСОБА_4 , та просила визнати оспорюваний нею договір недійсним з тих підстав, що не було вільного волевиявлення власника на його укладення.
Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. При задоволенні позову суд в одному рішенні постановляє про визнання угоди недійсною і про застосування передбачених законом наслідків.
Судом  встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Підписи: Продавець» у договорі купівлі-продажу від 19 червня 2001 року, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрованому в реєстрі нотаріальних дій за № 2359 (нотаріальному бланку АЕА №861849) - виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_4 .
Вказана обставина підтверджується Висновком експерта Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 8?4/172 від 19 березня 2018 року та свідченнями, допитаного у судовому засіданні експерта ОСОБА_5 - (а.с. 85-94 том 1).
Відповідно до статей 224, 225 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.  
Відповідно до частини 1 статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.
Отже, встановивши, що підпис у договорі купівлі-продажу від 19 червня 2001 року не належить власнику - продавцю  ОСОБА_4 , колегія апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав, передбачених статтями 224, 225 ЦК УРСР, з якими закон (стаття 48 цього Кодексу) пов`язує визнання угоди недійсною, тому і визнавати договір купівлі-продажу недійсним треба було саме з цих правових підстав - частина 1 статті 48 ЦК УРСР.
А задовольняючи позов, суд першої інстанції помилково обґрунтував свої висновки невідповідністю оспорюваного договору вимогам частини 3 статті 203 ЦК України.
Таким чином, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року підлягає зміні в мотивувальній частині щодо правового обґрунтування недійсності договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 19 червня 2001 року, з частини 3 статті 203 ЦК України на частину 1 статті 48 ЦК УРСР. В іншій частині оскаржуване рішення залишається без змін.
Відповідно до  пункту 17  Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визнаючи угоду недійсною, суд, якщо інше не передбачено законом, своїм рішенням зобов'язує кожну із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі (у разі втрати, псування, значного зносу майна, істотної його зміни та ін.) - повернути його вартість у грошах.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування при вирішенні заявленого спору правових наслідків недійсності угоди та про те, що така вимога може бути заявлена у вигляді самостійної вимоги у разі наявності рішення суду про визнання угоди недійсним, але з інших правових  підстав.
Разом з тим, колегія апеляційного суду вважає, що у суду відсутня можливість зобов`язати одну сторону оспорюваного договору, ОСОБА_3 , повернути другій стороні правонаступнику померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , все одержане за угодою, оскільки частину нежилого приміщення було відчужено ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 04 вересня       2017 року.
Колегія апеляційного суду також вважає, що підстави для застосування до спірних правовідносин статті 75 ЦК УРСР, враховуючи пункт 6 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України та статтю 267 ЦК України, відсутні.
Щодо доводів апеляційної скарги про не дослідження судом першої інстанції оригіналу оспорюваного договору, то колегія апеляційного суду їх відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи: 
оригінал оспорюваного договору був вилучений у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петрової С.М. на підставі ухвали про тимчасовий доступ до речей та документів старшого слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП у м. Києві майора поліції Боднюка М.В. (а.с. 197,198 зворот, 202, 203-244 т. 4),  
знаходиться в матеріалах досудового слідства, що здійснюється Голосіївським УП ГУНП у м. Києві та 
надавався для проведення експертизи Київським  Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_2 від 21 вересня 2017 року за № 12017100010008866 (а.с. 85-94 т. 1, а.с. 44 т. 2). 
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX.
Відповідно до пункту 12 цього Закону  розділ ХII  «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту:
«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину».
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гавріш Наталії Сергіївни задовольнити частково. 
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року змінити в частині правового обґрунтування задоволення позову, виклавши його в редакції мотивувальної частини постанови.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття, з урахуванням пункту 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.   
 
Повний текст судового рішення складений 17 червня 2020 року.

 

Головуючий                                                                                     Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                             В.М. Волошина
 
                                                                                                                  Т.А. Слюсар