УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/1583/20 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т.М. 
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря                Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №274/1583/20 за позовом  ОСОБА_1 до державної установи «Бердичівська виправна колонія (№70)» про встановлення факту порушення наказів, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної та матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М. в м. Бердичеві, 

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати факт порушення адміністрацією ДУ«Бердичівська виправна колонія (№70)» наказів Міністерства юстиції України №3233/5 від 19.10.2017 та №3948/5 від 10.12.2019 відносно нього; зобов`язати відповідача забезпечити виконання вимог статтей 8,31,34,63 Конституції України в ДУ «Бердичівська виправна колонія (№70)»; дозволити виконання наказа №3948/5 від 10.12.2019 в частині отримання та зберігання в камері пристроїв для доступу до інтернету та відправки повідомлень; забезпечити право на спілкування з рідними, адвокатом, та отримання інформації; відшкодувати моральну та матеріальну шкоду в розмірі 49 056 грн; зобов`язати відповідача забезпечити усунення порушень в ДУ «Бердичівська виправна колонія (№70)»; видавати в камеру пристрої для доступу до інтернету та відправки повідомлень; пропускати в посилках планшети, ноутбуки, консолі та видавати їх власникам. В обгрунтування позову зазначав, що ДУ «Бердичівська виправна колонія (№70)» не виконує накази Міністерства юстиції України №3233/5 від 19.10.2017 та №3948/5 від 10.12.2019, а саме щодо отримання засудженими в посилках та зберігання в себе (в камері) пристроїв для доступу до інтернету. Вказаними діями відповідач порушує права засуджених на отримання і відправку електронної пошти, повідомлень, зв`язку з родичами, адвокатами та державними органами. 

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції Конституції України, просить скасувати оскаржувану ухвалу та відновити його права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції порушив ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не використав практику Європейського?суду?з?прав?людини, не вказав в якому провадженні він буде розглядати дану справу. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. 

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду прешої інстанції, з огляду на таке. 

У поданому до суду в порядку цивільного судочинства позові, ОСОБА_1 заявив такі вимоги: визнання факту порушення адміністрацією ДУ «Бердичівська виправна колонія (№70)» наказів Міністерства юстиції України №3233/5 від 19.10.2017 та №3948/5 від 10.12.2019 відносно нього; зобов`язання відповідача забезпечити виконання вимог статтей 8,31,34,63 Конституції України в ДУ «Бердичівська виправна колонія (№70)»; дозволити виконання наказа №3948/5 від 10.12.2019 в частині отримання і зберігання в камері пристроїв для доступу до интернету та відправки повідомлень; забезпечити право на спілкування з рідними, адвокатом, та отримання інформації; відшкодувати моральну та матеріальну шкоду в розмірі 49 056 грн; зобов`язання відповідача забезпечити усунення порушень в ДУ «Бердичівська виправна колонія (№70)»; видавати в камеру пристрої для доступу до інтернету та відправки повідомлень; пропускати в посилках планшети, ноутбуки, консолі та видавати їх власникам.

Відповідачем зазначено Колонію , в якій позивач відбуває покарання. 
У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересіву будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Частиною п`ятою статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Так, згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Проте в кримінальному процесуальному законодавстві є спеціальний Розділ VIII, присвячений питанню виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду кримінальних проваджень. Позивач у цій справі є засудженою особою, що відбуває покарання в державній установі «Бердичівська виправна колонія (№70)».
Так, відповідно до частини дев`ятої статті 539 КПК України, розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.
Згідно з пунктом 13-1 частини першої статті 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати, зокрема, питання про оскарження інших (тобто крім тих, які перераховані у частині першій цієї статті) рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань.
Велика Палата, встановлюючи характер спірних відносин, неодноразово у своїй практиці вказувала на те, що визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Проте у справі, що розглядається, правовідносини не мають приватно-правового характеру ані за суб`єктним, ані за предметним складом.
Адміністративні правовідносини між адміністрацією установи виконання покарань та особою яка відбуває покарання не характеризуються рівністю їх учасників. Такі ознаки спору притаманні саме адміністративним правовідносинам.
Отже, поведінка як посадових і службових осіб органів та установ виконання покарань, так і осіб, які відбувають покарання, урегульована спеціальними нормативними актами, дотримання яких має бути предметом дослідження в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь моральну та матеріальну шкоду в розмірі 49 056 грн завданої, на його думку, протиправними діями відповідача.
Відповідно до ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
      Оскільки позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заявлені позивачем в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, а тому ці вимоги також слід розглядати в порядку адміністративного судочинства. 
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (провадження № 14-39 цс 20).
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому підставно відмовив у відкритті првадження посилаючись на п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України. 

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду першої інстанції.

  Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Також, апеляційний суд роз`яснює ОСОБА_1 , що він не позбавлений можливості звернутися з даним позовом в порядку адміністративного судочинства. 

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді