ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5156/20 Справа № 215/6762/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Камбул М. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П. 
сторони:
        позивач - ОСОБА_1 
відповідач- Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській областів особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 лютого 2020 року, ухваленого суддею Камбул М.О. у місті Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 25 лютого 2020 року,-

ВСТАНОВИВ: 
У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в якій просив стягнути з відповідача моральну шкоду заподіяну ушкодженням здоров`я у розмірі 190 000 грн. 
В обґрунтування позову зазначив, що він пропрацював з 1975 по 1979 та з 1994 по 2000 на посадах: підземним бурильником шпурів та підземним прохідником на ПАТ «КЗРК». 
Відповідно до Медичного висновку лікарсько-експертної комісії від 02.08.2005 йому було встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба першої-другої стадії, від дії комбінованих вібрацій, помірно виражені синдромоми периферичної ангіодистонії і вегетативно-сенсорної полінейропатії з дв. плечелопатковим пері артрозом другої стадії, та деформуючим артрозом ліктьових суглобів і дрібних суглобів кистей, які виникли з вини ПАТ «КЗРК», що підтверджується актом розслідування професійного захворювання. 
Довідкою МСЕК від 07.10.2005 ОСОБА_1 безстроково встановлена 3(третя) група інвалідності та 40 % втрати професійної працездатності.
У зв`язку з захворюванням у нього було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, болями. Також зазначає, що не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів.
Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я задоволені частково. 
Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, судовий збір у розмірі 768,40 грн. на користь держави.
В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі, відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, посилаючись на незаконність судового рішення через порушення судом норм матеріального і процесуального права ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач вказує на те, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом у листопаді 2019 року після набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності 01 січня 2015 року, то він не має права на відшкодування шкоди за рахунок коштів відділення Фонду соціального страхування, вказує, що право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду скасовано для всіх застрахованих громадян, незалежно від дати встановлення втрати працездатності, оскільки Цивільним кодексом України та КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної за рахунок власника або уповноваженого органу (роботодавця), з вини якого заподіяно шкоду.
Відповідач наголошує на тому, що суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані, застосувавши закон, який не міг бути застосований, у зв`язку із чим неправильно вирішив спір між сторонами. Окрім того, скаржник вказує на те, що МСЕК встановлював факт моральної шкоди потерпілому на підставі медичних документів, які підтверджували наслідки перенесеного стресу, а при відсутності такого висновку факт моральної шкоди не встановлювався, тому, оскільки висновком МСЕК позивачу не встановлено спричинення моральної шкоди, останній не може в повній мірі довести свої моральні страждання, документи на які посилається позивач, є документами, що підтверджують виявлення факту професійного захворювання і встановлення стійкої втрати професійної працездатності для відшкодування втраченого заробітку, і ніяким чином не можуть бути беззаперечним доказом заподіяння моральної шкоди.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою пояснення відповідача та стягнув моральну шкоду помилково, застосувавши закон, який діяв на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, а не на час вирішення спору в суді.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч. 1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. 
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в проміжок часу з 1975 по 1979 та з 1994 по 2000 працював за спеціальностями: підземний бурильник шпурів, підземний прохідник, на ПАТ «КЗРК», загальний стаж роботи позивача складає 30 років 9 місяців, за професією 16 років 4 місяці, та 18 років 6 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 6-14).
02.08.2005 Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини встановлено діагноз позивача та виявлене професійне захворювання: вібраційна хвороба першої-другої стадії, від дії комбінованих вібрацій, помірно виражені синдромоми периферичної ангіодистонії і вегетативно-сенсорної полінейропатії з дв. плечелопатковим пері артрозом другої стадії, та деформуючим артрозом ліктьових суглобів і дрібних суглобів кистей, що підтверджується п. 14 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 25.08.2005 та виписками-епікрізами (а.с. 15-16, 18-23).
Відповідно до п. п. 17, 18, 19 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 серпня 2005 року, причиною виникнення професійного захворювання у позивача є те, що працюючи з 02.1994 по 05.1995 і з 11.2000 по 08.2005 року в ШБУ ВАТ «КЗРК» (правонаступником якого є ПАТ «КЗРК») підземним прохідником виконував роботи по проходці горизонтальних, вертикальних та нахилених гірничих виробок, бурінню шпурів ручними перфораторами вагою до 48 кг, скреперуванню гірничої маси після вибухових робіт, розбір та ремонт тимчасової крепі, монтажу та демонтажу прохідницьких полків. Експлуатуєме в процесі обладнання, інструменти і машини (шпунтовий молоток, ручні і телескопні перфораторі, бурові каретки та ін.) внаслідок своїх конструктивних недоліків були джерелами вібрації, рівні якої перевищували ГДР, також працюючи раніше: 1977-1979 – ш. «Гвардійська» бурильником, підземним; 1979-1986, 1989-1992 – райони Крайньої Півночі, підземним прохідником ОСОБА_1 викував роботи, які також характеризувалися вібрацією, параметри якої перевищували норми. Крім того, ОСОБА_1 підпадав під вплив на організм шкідливих факторів, показники яких перевищували гранично допустимий рівень, а саме: рівень загальної та локальної вібрації: транспортно-технологічна 109 дБ при ГДР = 101 дБ, локальна від 115 дБ до 120 дБ при ГДР = 112 дБ, винними особами є керівництво ш. «Гвардійська» РУ ім.. Рози Люксембург, трест КШБ ВО «Кривбасруда», Якутського ГЦ тресту «Шахтоспецбуд», ШБУ ВАТ «КЗРК», з метою ліквідації і запобігання професійним захворюванням пропонується ОСОБА_2 – начальнику проходки ш. «Гвардійська»: контролювати чергування технологічних процесів, виконуємих прохідниками у частині роботі у контакті з вібрацією і без неї, начальнику ВК ШСУ ОСОБА_3 . вирішити питання працевлаштування ОСОБА_1 згідно висновку ЛКК, (а.с. 15-16).
Висновком МСЕК від 07.10.2005 позивачу первинно встановлено третю групу інвалідності та 40 % безстроково втрати професійної працездатності, за висновком якої позивач потребує: санаторно-курортне лікування, медикаментозне лікування (а.с. 17).
Суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги позивача, до спірних правовідносин застосував Закон України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час заподіяння (07.10.2005 р.) ОСОБА_1 моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, який передбачав обов`язок відшкодувати таку шкоду відповідачем, поклавши цей обов`язок на Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду і вважає доводи відповідача щодо неправильного застосування норм матеріального права необґрунтованими, виходячи з огляду на таке.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і обґрунтованим.
Так, суд встановив, що позивачу первинно 07.10.2005 року встановлено 40% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково, що підтверджено довідкою МСЕК (а.с. 17).
Статтею ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року №16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон).
Спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності.
Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого з дня встановлення стійкої втрати професійної працездатності, в даному випадку з 07.10.2005 року.
Частинами 1,3 ст.28 Закону у редакції, чинній на час встановлення позивачу. висновком МСЕК від 07.10.2005 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. 
Відповідно до ст. 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.
Відповідно до абз. 4 ст.1, підпункту «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3. ст.34 у зазначеній редакції завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.
Пунктом 27 ст. 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України  на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підпункту «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.
Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 8 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
Законом України від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін  до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового  державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон, в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 1 січня 2015 року.
Відповідно до ч.8 ст.36 Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.
Проте акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. 
Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Отже, з урахуванням вищезазначеного, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, колегія суддів, з наведених вище норм закону, вважає правильним, оскільки, як зазначалось вище, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 23.01.2019 року за результатами розгляду справи №210/2104/16-ц, провадження №14-597цс18.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Частиною 3 ст.1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках встановлених законом.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.
Так, при визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, що позивач протягом значного часу працював на різних підприємствах в умовах впливу шкідливих факторів, а саме 18 років 6 місяців, характер і тяжкість отриманих позивачем професійних захворювань, що порушує його нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, ступінь втрати ним професійної працездатності 40 % та встановлення йому 3 групи інвалідності безстроково з жовтня 2005 року, тривалість розладу його здоров`я, періодичне лікування та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, з урахуванням роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 щодо відшкодування розміру моральної шкоди, визначив до стягнення на користь позивача 60 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, і з таким розміром відшкодування моральної шкоди погоджується суд апеляційної інстанції.
Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській областів особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 23 квітня 2020 року.

Головуючий:
Судді: