ПОСТАНОВА  
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
11 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 151/516/15-ц 
провадження № 61-8735зпв18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В .О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року, постановленої у складі судді Дем`яносова М. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна.
 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з лютого 2006 року до грудня 2013 року вона перебувала з ОСОБА_2 у шлюбі.
 
У приватній власності ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу перебував житловий будинок загальною площею 83,2 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 . Після реєстрації шлюбу вона, як член сім`ї, постійно проживала у вказаному будинку і за згодою відповідача була в ньому зареєстрована. 
 
Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2008 року здійснено поділ вказаного будинку і право власності                           на 1/2 його частку визнано за особою з якою відповідач перебував у фактичних шлюбних відносинах - ОСОБА_3 , а за ОСОБА_2 визнано право власності на іншу 1/2 частку цього будинку, а саме: кімнату            1-3 житловою площею 22,6 кв.м, кімнату 1-4 кв.м житловою площею                       10,6 кв.м, літню кухню «а-2» (10 пог.м.). Крім цього, ОСОБА_2 зобов`язано облаштувати окремий вхід і перегородку у літній кухні. 
 
Протягом 2009 року за рахунок їх спільних коштів ними здійснено прибудову «а3» загальною площею 23,2 кв.м вартістю 17 000 грн та прибудову «а4» загальною площею 66,5 кв.м вартістю 126 206 грн, перед будинком здійснено облаштування тротуарною плиткою площею 60,0 кв.м. 
 
Будівельні матеріали були придбані нею за рахунок власних коштів. Добудована частина будинку прийнята в експлуатацію 29 листопада 2012 року, про що свідчить декларація про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрована в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області.
 
Оскільки за час шлюбу вартість належної відповідачу частини житлового будинку істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок спільних грошових та трудових затрат і проведеної добудови на 143 206 грн, позивач вважає, що дана частина житлового будинку є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
 
З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила визнати об`єктом права сумісної власності подружжя 1/2 частку житлового будинку                      АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на 1/4 частку вказаного будинку, а також здійснити поділ, виділивши їй 1/2 частку від спільного майна подружжя.
 
Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області                             від 7 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що фактично збільшення вартості спірного житлового будинку не відбулося, оскільки до будинку були здійснені самочинні добудови; участь члена сім`ї у будівництві господарських будівель, споруд і прибудов не тягне за собою виникнення  права спільної сумісної власності на житловий будинок, а може бути лише підставою для відшкодування витрат на будівництво. 
 
Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 19 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 7 листопада 2016 року залишено без змін. 
 
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 відмовлено на підставі пункту п`ятого частини четвертої статті 328 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги.
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року з тих підстав, що викладені у ній висновки не відповідають викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального прав, а саме статті 60 СК України та статті 331 ЦК України.
 
Прикладом висновку, якому не відповідає ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року, заявник вказує висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, та висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 7 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16.
 
Ухвалою Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано з Чечельницького районного суду Вінницької області матеріали цивільної справи.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
Підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах, зокрема, є невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання відповідної заяви).
 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви з огляду на таке.
 
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 26 лютого 2006 року перебували у шлюбі, який рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 17 грудня 2013 року розірвано.
 
18 грудня 2007 року виконавчим комітетом Чечельницької селищної ради Чечельницького району Вінницької області на підставі рішення                               від 30 листопада 2006 року №143 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок загальною площею 83,0 кв.м, розташований на АДРЕСА_1 , який складається із житлового будинку «А» площею 60,0 кв.м., тамбура «а» площею 22,5 кв.м., вхідного майданчика «а-1», погребу «а-під», літньої кухні «а-2», вбиральні «У», власником якого є ОСОБА_2 з часткою власності 1/1.
 
Відповідно до вказаного свідоцтва та витягу № 17092949 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 грудня 2007 року, виданого Комунальним підприємством «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», вказаний житловий будинок зареєстрований за номером 21467352 в книзі ФЖ 13, номер запису 1840 за ОСОБА_2 . 
 
Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2008 року здійснено поділ вказаного нерухомого майна як такого, що придбане за час проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю, і за останнім визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку на АДРЕСА_1 , що складається із кімнати 1-3 житловою площею 22,6 кв.м, кімнати                                   1-4 житловою площею 10,6 кв.м, літньої кухні «а-2» (10 пог. м).
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційною службою Чечельницького районого управління юстиції у Вінницькій області на підставі рішення Чечельницького районого суду Вінницької області                          від 29 грудня 2008 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку на АДРЕСА_1 .
 
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалась на те, що за час її перебування з відповідачем у шлюбі вартість належної йому частки житлового будинку істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок спільних грошових та трудових затрат, тому просила визнати майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділити його. 
 
Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій встановили, що у 2009 році до належної ОСОБА_2 1/2 частки житлового будинку здійснено прибудову, вартість якої та житлового будинку в цілому визначена у висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи                             від 17 серпня 2016 року № 362/363/364/16-21; з урахуванням даного висновку судом було визначено розмір часток сторін у нерухомому майні.
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Частиною першою статті 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
 
Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил, збільшення вартості майна повинно відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.
 
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення справи вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.
 
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
 
Установивши, що збільшення вартість спірного будинку унаслідок здійснених подружжям за час шлюбу поліпшень не відбулося, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
 
Також суди вказували на те, що участь члена сім`ї власника житлового будинку у будівництві господарських будівель і споруд, прибудові підсобних приміщень, ремонті житла не тягне за собою виникнення права спільної сумісної власності на житловий будинок, а може бути підставою для відшкодування витрат на будівництво і ремонт, якщо допомога в ньому була не безоплатною і її розмір перевищував обов`язок щодо участі у витратах на утримання будинку, його ремонт, покладений на нього статтею 216 ЖК Української РСР. 
 
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділу.
 
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі                       № 6-2710цс15, скасовуючи рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд України вказував на те, що суди попередніх інстанцій не встановили в необхідному обсязі тих обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не надали встановленим обставинами належної парової оцінки та дійшли помилкового висновку про те, що спірні будинок і земельна ділянка є особистою приватною власністю.
 
Постанова Верховного Суду України від 7 грудня 2016 року № 6-1568цс16, надана заявником на підтвердження підстави, визначеної                                     пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання відповідної заяви, не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у цій постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права. 
 
Так, вказана постанова містить висновок, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти  або спільна праця подружжя. 
 
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:  1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
 
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
 
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
 
Отже, постанови у справах № 6-2710цс15 і № 6-1568цс16 та ухвала у справі, що переглядається, ухвалені у справах з різними предметами позову та різними підставами, з встановленими різними фактичними обставинами, що свідчить про безпідставність посилання заявника на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
 
Ураховуючи те, що наведені заявником судові рішення не свідчать про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах вказаних норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що заява задоволенню не підлягає. 
 
За таких обставин суд дійшов висновку, що обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, що відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви, є підставою для відмови у задоволенні заяви. 
 
Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов	
Судді:  	В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук  М. Ю. Тітов