Номер провадження: 22-ц/813/1606/20 
Номер справи місцевого суду: 523/8778/19
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:          Дрішлюка А.І.,
Громіка Р.Д., 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2019 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу,-

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2019 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 07 вересня 2016 року на перехресті вул. Балківська з вул. Маловського у м. Одесі, з вини ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки ВАЗ 21061, р/н НОМЕР_1 , відбулося зіткнення з автомобілем марки Шевроле, р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .. Внаслідок чого автомобілю остатнього було завдано механічні пошкодження. 
Цивільно-правова відповідальність керованого ОСОБА_1 транспортного засобу була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ», згідно полісу АЕ/9702591, яке провело відшкодування завданої матеріальної шкоди в загальному розмірі 3 725,35 грн. на користь власника пошкодженого транспортного засобу, ОСОБА_3 ..
Позивач зазначає, що ОСОБА_1 в порушення підпункту 33.1.2 пункту 33.1. ст. 33 Закону України «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не повідомив страховика на протязі трьох робочих днів, про настання дорожньо-транспортної пригоди. На думку позивача дані обставини є підставою для стягнення з відповідача сплаченої суми страхового відшкодування з підстав передбачених підпунктом «г», пункту 38.1. ст. 38 вказаного Закону в порядку регресу на підставі чого й звернулось до суду із вказаним позовом та просило суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з наведених у позовній заяві правових підстав.
Справу розглянуто за відсутності сторін.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2019 року позовні вимоги залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
 Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 01 червня 2020 року. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Судом першої інстанції встановлено, що 07 вересня 2016 року на перехресті вул. Балківська з вул. Маловського у м. Одесі, відбулось зіткнення між транспортними засобами марки ВАЗ 21061, р/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та Шевроле, р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , в результаті якого транспортні засоби отримали пошкодження.
Факт скоєння ДТП підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 3016327557471516 (а. с. 7-8).
Відповідно до постанови Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року (справа №523/14448/16-п) ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 15-16). 
На час дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб марки ВАЗ 21061, р/н НОМЕР_1 , згідно Полісу №АЕ/ 9702591 був застрахований у ПрАТ «СК «ПЗУ» (а. с. 6). 
07 вересня 2016 року до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» надійшла заява ОСОБА_2 про настання страхового випадку по договору страхування (а. с. 9-14).
На виконання умов зазначеного вище полісу, відповідно до платіжного доручення №47245 від 27.10.2016р. ПрАТ «СК «ПЗУ» перерахувала суму страхового відшкодування на відновлення пошкодженого майна ОСОБА_3 на загальну суму 3 725,35 гривень.
Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
За ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
За п.п. «ґ» п.п. 38.1.1. п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.
Стаття 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.
Звертаючись до суду ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» обгрунтовувало свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 в порушення п.п. 33.1.2, п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не повідомив страховика у триденний термін про настання страхового випадку, що є підставою для стягнення суми виплаченого страхового відшкодування із застрахованої особи, винної у ДТП.
14 лютого 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №752/9895/15-ц підтвердив раніше сформовану правову позицію стосовно відповідальності водія у разі неповідомлення страховика про настання страхового випадку (ДТП).
Перед усім необхідно вказати, що в разі якщо страхувальник або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необґрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника (зміст правових висновків Верховного Суду України у справах №6-186цс16 від 30 березня 2016 року та №6-1613цс16 від 31 травня 2016 року).
Тобто дані норми вказують на право страховика щодо подання такого позову, а не необхідність безумовного стягнення сум в порядку регресу.
Між тим, правовими нормами встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.
Таким чином, факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Проте в разі, якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, адже регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов`язань повинні вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.
Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №6-284цс15 та від 22 березня 2017 року у справі №6-2011цс16.
Як вбачається з матеріалів справи, факт ДТП зафіксовано правоохоронними органами про що складено довідку (а. с. 7-8), відповідно до постанови Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності  (а. с. 15-16).
Розмір страхового відшкодування визначено позивачем на підставі звіту про оцінку вартості (розміру) збитків спричинених пошкодженням транспортного засобу № PZU/2854/16 від 20 вересня 2016 року.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову. Будь-яких належних та допустимих доказів, що неповідомлення ОСОБА_1 страховика про настання страхового випадку призведе до необґрунтованих виплат, позивачем ні суду першої, ні апеляційної інстанції надано не було.
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Висновок суду першої інстанції відповідає вище вказаному висновку Верховного Суду. Викладеному у постанові від 14 лютого 2018 року у справі №752/9895/15-ц.
Отже,  суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що відсутні законні підстави для задоволення позову. 
Також в своїй апеляційній скарзі ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» посилається на п. г п.п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до яких страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов  до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: зокрема, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.
Таким чином, підставо для задоволення регресного позову у даному випадку може бути встановлення судом (і відповідно доведеність позивачем) підстава, зазначена у п.п.38.1.1.г ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» («дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху»), тобто має бути встановлена сукупність таких обставин: 1) встановлено певну технічну несправність; 2) дана несправність не відповідає конкретним вимогам ПДРУ; 3) ДТП є безпосереднім наслідком такого невідповідного технічного стану, тобто саме такий технічний стан є безпосередньою причиною ДТП; 4) такий причинно-наслідковий зв`язок має бути визначений (встановлений) в установленому порядку.
Враховуючи, що суд не робить висновки на припущеннях, що цивільна справа розглядається виключно на підставі поданих доказів, то з наданих позивачем доказів встановлено, що єдиний доказ, яким позивач обґрунтовує дані обставини є пояснення потерпілого ОСОБА_2 , що містяться у заяві про настання страхового випадку.
Виходячи з таких висновків, не можна вважати встановленим, що виключно і безпосередньо технічний стан автомобілю, керованого водієм ОСОБА_1 , призвів до ДТП.
Постанова Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року лише містить посилання на порушення водієм п.2.3 ПДР.
Таким чином, ні сама постанова суду, ні норми закону, на які є в ній посилання, не містять конкретної інформації про конкретно наявну і встановлену невідповідність технічного стану транспортного засобу, які саме технічні несправності мав автомобіль та яким конкретним вимогам ПДР технічний стан автомобілю не відповідав. 
Тому відсутні підстави вважати, що вказаною постановою встановлено наявність підстав (сукупність обставин), зазначених у пп.38.1.1.г Закону.
Таким чином, позивач не надав належних доказів, які б були достатніми і окремо чи у їх сукупності доводили б повну сукупність обставин, зазначених у пп.38.1.1.г Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
А при невстановленні (недоведеності) позивачем наявності вказаних обставин, відсутні підстави для визнання права позивача на пред`явлення даної регресної вимоги до свого страхувальника (та/або водія забезпеченого транспортного засобу).
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про  відмову у задоволенні позову  немає. 
 Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 01 червня 2020 року.
       
Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік