КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
25 травня 2020 року                                                                                         місто Київ
Справа №755/19539/18
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В.,
Суханової Є.М.
розглянувши в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», в особі представника Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва, у складі судді Савлук Т.В., від 25 квітня 2019 року в справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», де заповнив і підписав заяву від 13 листопада 2014 року, на підставі якої банк надав йому кредитні кошти у розмірі 2 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, унаслідок чого станом на 22 листопада 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 15 004,06 грн з яких: 1 521,53 грн - тіло кредиту, 1 157,92 грн - нараховані відсотки за користування кредитом; 11 133,94 грн - нарахована пеня, а також 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 690,67 грн штраф (процентна складова).
З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з  ОСОБА_1 на свою користь вказану вище суму заборгованості.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором від 13 листопада 2014 року у розмірі 1 527,30 грн та судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.
Позивач,в особі представника Крилової О.Л. , з вказаним судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив рішення районного суду скасувати в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове судове рішення в цій частині про задоволення позову. Посилався на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи і порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження укладення кредитного договору між сторонами та заборгованості відповідача за цим договором, надав належні докази, а саме: розрахунок заборгованості, копію анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 13 листопада 2014 року, Тарифи банку, Умови та правила надання банківських послуг. 
Вказав, що відповідач у заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 13 листопада 2014 року висловив свою згоду про укладення договору та погодився на запропоновані умови користування послугами банку і їй банком було відкрито картковий рахунок, встановлено початковий кредитний ліміт. Відповідач користувалася кредитними кошти, що свідчить про укладення між сторонами кредитного договору. 
Зазначив, що відсутність підпису боржника на Тарифах банку, Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про неукладенність договору, оскільки суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або в інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши згоду на них. Відповідач, крім того, не надала доказів, що її не було ознайомлено з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку або було ознайомлено із іншими Умовами та правилами надання банківських послуг. 
Відповідач, в особі представника адвоката Виноградського О.Є., до суду надав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив відхилити апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування свого відзиву відповідач зазначає, що підписання анкети-заяви не є обов`язковою умовою видачі картки, і Банк може прийняти рішення як про видачу картки так і про відмову клієнту без пояснення причин у її видачі, вказує на те, що банк повинен довести, що ним було прийнято рішення про видачу картки з встановленням ліміту, що така карта видавалася відповідачу і був відкритий Рахунок.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК Україниапеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 15 004,06 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Звертаючись до районного суду з наведеним позовом АТ КБ «ПриватБанк» в обґрунтування своїх вимог надав розрахунок заборгованості за договором б/н від 13 листопада 2014 року укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та клієнтом ОСОБА_1 станом на 14 травня 2015 року, анкету-заяву щодо приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів від 13 листопада 2014 року, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку  (www.privatbank.ua) та копію 1-5 та 12-13 сторінок паспорту ОСОБА_1 . Інших доказів на підтвердження позовних вимог банку матеріали справи не містять. 
Доводи позивача, про те, що сам факт підписання заяви 13 листопада 2014 року і активації картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених Умовами і правилами надання банківських послуг суперечать матеріалам справи і належними та допустимими доказами не підтверджено.
Заява клієнта та інші матеріали, надані банком, не містять доказів того, що відповідач отримав платіжну картку, а також ПІН-код та підписав картку у спеціально відведеному місці. Ця заява також не містить і номеру картки, яку, за поясненнями апелянта, отримав відповідач і в ній не зазначено умов надання кредиту і розміру ліміту.
Разом з тим, частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Крім того, частиною 6 ст. 81 ЦПК України, визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Між тим, позивачем, на думку колегії суддів, в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не доведено перед судом належними, допустимими і достатніми доказами обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі як на підставу для задоволення позову.
Однак, судом першої інстанції наведене було залишене поза увагою, тому, рішення суду, на підставі п. 2) ч. 1 ст. 376 ЦПК України через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, на переконання колегії суддів, підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. 
При цьому, колегія суддів у даному конкретному випадку знайшла за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги.
Надану АТ КБ «ПриватБанк» апеляційному суду копію виписки по рахунку ОСОБА_1   за період з 01 січня 1999 року по 20 жовтня 2019 року колегія суддів до уваги не приймає за такого.
Відповідно до ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Однак, АТ КБ «ПриватБанк» доказів неможливості подання вказаної виписки по рахунку до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, до суду апеляційної інстанції не надало, тому вказаний письмовий документ судом бути прийнятий не може. За тих же підстав апеляційний суд відхиляє посилання позивача в апеляційній скарзі на вказаний документ.   
Інші доводи апеляційної скарги зводиться до помилкового тлумачення позивачем норм права, тому наведених висновків колегії суддів не спростовують.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. 
Керуючись ч. 13 ст. 7, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 2) ч. 1 ст. 376, ст. 381- 384 ЦПК України,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», в особі представника Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.
Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року скасувати. 
Ухвалити нове судове рішення. 
У задоволені позову акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Оскільки розгляд справи проведено без повідомлення (виклику) учасників справи, касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках визначених ст. 389 ЦПК України.   
 
Судді:                                                                                             С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко 

Є.М. Суханова