Ухвала
Іменем України
 
17 квітня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 376/641/17-ц
провадження № 61-5904ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у складі колегії суддів: 
Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог та ухвалених судових рішень
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування.
 
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 15 березня 
2017 року позов задоволено.
 
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом, по 1/2 частині за кожним, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 68,5 кв.м., житловою площею 31,7 кв.м.
 
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в порядку спадкування за законом, по 1/2 частині за кожним, право власності на земельну ділянку 
площею 0,2500 га., яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3224082801:01:020:0006, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку.
 
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в порядку спадкування за законом, по 1/2 частині за кожним, право власності на земельну ділянку, площею 0,3626 га., яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3224082801:01:020:0007, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Перепелиці О. В. задоволено, рішення Сквирського районного суду Київської області від 15 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволені позову.
 
У січні 2020 року адвокат Перепелиця О. В. звернувся до Київського апеляційного суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій просив у порядку статті 141 ЦПК України розподілити та стягнути судові витрати понесені ОСОБА_3 під час розгляду справи. 
 
Заяву мотивував тим, що постановою Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Перепелиці О. В. задоволено. У пункті 5 прохальної частини апеляційної скарги ОСОБА_4 просив, стягнути з позивачів на його користь судові витрати відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Зазначавши, що докази оплати правничої допомоги будуть надані суду не пізніше закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року (про ухвалення додаткового рішення) заяву представника ОСОБА_4 - адвоката Перепелиці О. В. про ухвалення додаткового рішення задоволено та ухвалено у справі додаткове рішення щодо розподілу судових витрат.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат 7 980,00 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат 7 980,00 грн.
 
Задовольняючи заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Перепелиці О. В., апеляційний суд виходив із доведеності понесених ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_5 , в якій вона просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення без урахування висновків викладених у постановах Верховного Суду від 
11 червня 2018 року у справі № 923/567/17, від 18 грудня 2019 року у справі 522/17845/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 9901/847/18.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частинипершої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
 
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року 
№ 23-рп/2009.
 
У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року у справі 
№ 23-рп/2009 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
 
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
 
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
 
Відповідно до частин першої, другої, третьої, та четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
 
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності витрат на правову допомогу (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності щодо їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
 
Адвокат Перепелиця О. В. надав до суду детальний опис наданої ним правничої допомоги та її вартості, докази оплати правничої допомоги у даній справі, що не перевищує вартості у наведеному орієнтовному розрахунку витрат правничої допомоги, зокрема: оригінал додаткової угоди № 1 від 18 вересня 2019 року до договору про надання правничої допомоги № АП-ОІцс/1709-19 від 17 вересня 2019 року, оригінал Акту № 1 від 20 січня 2020 року приймання-передачі наданої правничої допомоги до договору про надання правничої допомоги на суму 
14 625,00 грн (з урахуванням наданої адвокатом правничої допомоги в судовому засіданні апеляційної інстанції 16 січня 2020 року), оригінал дублікату банківської квитанції оплати правничої допомоги на суму 14 625, 00 грн. 
 
Установивши, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із: складністю справи та наданими адвокатом послугами, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, підтверджені відповідними доказами, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про задоволення заяви адвоката Перепелиці О. В., що узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі 
№ 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 
19 лютого 2020 року у справі 755/9215/15-ц.
 
Посилання касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі 9901/847/18 є безпідставними, з огляду на те, що у зазначеній постанові висловлено висновок про вимоги до оформлення ордеру на надання правової допомоги в контексті вирішення питання про наявність у адвоката повноважень на представлення інтересів особи у суді. 
 
Установивши, що адвокат Перепелиця О. В. має повноваження на представлення інтересів ОСОБА_3 в усіх судових інстанціях, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку, що незазначення в ордері конкретної назви суду не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, яка реально була надана адвокатом та підтверджена відповідними доказами .
 
Посилання заявника на те, що заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу подано адвокатом Перепелицею В. О., 21 січня 2020 року, тобто з пропуском п`ятиденного строку передбаченого частиною восьмою статті 
141 ЦПК України є безпідставними, з огляду на те, що за правилом частини першої статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Оскільки, судове рішення апеляційним судом ухвалено 16 січня 2020 року, останнім днем для подання заяви про відшкодування витрат на правову допомогу є саме 21 січня 2020 року.
 
Доводи касаційної скарги про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу апеляційний суду не урахував висновків викладених у постановах Верховного Суду України від 11 червня 2018 року у справі № 923/567/17 та від 18 грудня 2019 року у справі № 522/17845/15-ц є безпідставними, оскільки наведені постанови Верховного Суду, ухвалені за інших встановлених судами фактичних обставин справи. 
 
Аналізуючи наведене, доводи касаційної скарги у цілому зводяться до незгоди заявника з ухваленим судовим рішеннями, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки апеляційного суду, який їх обгрунтовано спростував. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Узагальнюючи наведене, постанова Київського апеляційного суду від 16 лютого 2020 року є законною та обгрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі 
№ 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 
19 лютого 2020 року у справі 755/9215/15-ц, що свідчить про необгрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:	Г. І. Усик     І.Ю. Гулейков     О. В. Ступак