КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №370/1957/19                                                                             головуючий у суді І інстанції: Мазка Н.Б.
провадження №22-ц/824/5203/2020                                                     головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
03 червня 2020 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Сліпченка О.І., Іванової І.В., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2019 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 06.07.2010 року у розмірі 120239,42 грн. та судовий збір 1921,00 грн.. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем 06.07.2010 року кредитного договору Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.Відповідно до п.2.1.1.5.5, 2.1.1.5.7 Умов та правил надання банківських послуг, ОСОБА_1 зобов`язався погашати заборгованість за кредитним лімітом, процентами за його використання, за перевитратою платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. Однак, відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання за Кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 31.05.2019 року має прострочену заборгованість в сумі 120239,42 гривень.
За вказаних обставин, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 120239,42 грн., а також судові витрати у розмірі 1921,00 грн..
Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що надана виписка по карткових рахунках та розрахунок заборгованості є  належними та допустимими доказими по справі. Зазначає, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах, розраховувався за товари, послуги та інше, а також частково погашав наявну заборгованість та продовжував користуватись кредитними коштами у вигляді кредитного ліміту на платіжній картці.
Відповідач ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надав.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. просила суд апеляційної інстанції викликати її в судове засідання з метою детального пояснення конкретних обставин справи.
Однак, вказане клопотання не може бути задоволене судом з огляду на наступне.
Як убачається з матеріалів справи, ціна даного позову становить 120239,42 грн..
Згідно із визначеною ціною позову, справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд враховує, що правовідносини сторін засновані на письмовій документарній формі, докази, які сторони вважали за необхідне подати, подані, позиції скаржника викладені письмово згідно із п.5 ч.2 ст.356 ЦПК України.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що у заяві позичальника процентна ставка не зазначена, також у заяві підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Також, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору позивач дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК Українидоговори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК Українисторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Тобто, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України анкета-заява не є належним доказом, який підтверджував би факт укладання між сторонами кредитного договору, в якому чітко визначено умови надання кредиту та його погашення.
Відповідно до ст. ст. 1048, 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а отже банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.
Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаного нормою закону підставою для бухгалтерського облік господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Встановлено, що 06.07.2010 року  ОСОБА_1  підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 7).
Проте, із наданої позивачем копії анкети-заяви не можливо встановити жодної інформації, оскільки ксерокопія вказаного документу не належної якості та є нечитабельною, а відтак не підтверджує, що сторони в певній формі уклали договір.   
Крім того, позивачем надано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Универсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна «Універсальна Contract», «Універсальна, Gold» (а.с. 8).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31 травня 2019 року становить 213587,32 грн., і складається із тіла кредиту - 6890,04 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 204397,28 грн., заборгованості за пенею та комісією - 2300,00 грн. (а.с. 5-6)
Також, судом встановлено, що в наданих позивачем розрахунках заборгованості за договором б/н від 06.07.2010 рокувідсутні дані про те, за якою карткою зроблено розрахунок (а.с. 5-6).
Крім того, розрахунок заборгованості не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17 квітня 2003 року.Отже, зазначений розрахунок не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами.
Позивачем не доведено факт укладання з відповідачем 06.07.2010 року договору про надання банківських послуг у якому чітко визначено умови надання кредиту та його погашення.
Також, з матеріалів справи не вбачається доказів про відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості.
Розрахунок заборгованості, без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру заборгованості, а також укладення кредитного договору, оскільки нічим іншим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити.
Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази у сукупності із вище переліченими нормами законодавства, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що розрахунки заборгованості, які містяться в матеріалах справи, нічим не обґрунтовані, тому правапозивача не булопорушено відповідачем.
Доводи апеляційної скарги про те, що надана виписка по карткових рахунках та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказими по справі, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підтверджують отримання коштів відповідачем починаючи з 2010 році та наступних роках.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах, розраховувався за товари, послуги та інше, а також частково погашав наявну заборгованість та продовжував користуватись кредитними коштами у вигляді кредитного ліміту на платіжній картці, суд апеляційної інстанції не приймає до  уваги, оскільки надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог є нечитабельними та взагалі позбавляють суд можливості встановити будь-які обставини справи. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.  
Письмові докази подані позивачем разом із апеляційною скаргою (виписки по рахункам, довідки про отримання карток), суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки заявником в апеляційні скарзі, не наведено обґрунтування причин неподання нових доказів у відповідності до ч. 3 ст. 367 ЦПК України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено «03» червня 2020 року. 

Головуючий суддя     Судді	Л.П. Сушко         О.І. Сліпченко         І.В. Іванова