ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 березня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/8693/18
Головуючий у першій інстанції - Яременко І. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/316/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Мамонової О.Є.,
суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,
      із секретарями: Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.

учасники справи:
позивач: Чернігівська міська рада,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Новозаводське» Чернігівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 22 листопада 2019 року (ухвалене о 15:48, повний текст рішення складено 02 грудня 2019 року) у справі за позовом Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Чернігівської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, -

                                      У С Т А Н О В И В:
У грудні 2018 року Чернігівська міська рада (далі по тексту - ЧМР) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення їх з самоправно зайнятого житлового приміщення, а саме з квартири АДРЕСА_1 , та просила стягнути судові витрати з відповідачів.
Позов обґрунтовувала тим, що Чернігівська міська рада є органом місцевого самоврядування, у віданні якого перебуває державний житловий фонд (житловий фонд місцевої ради) і яка здійснює управління ним. Квартира АДРЕСА_1 відноситься до державного житлового фонду. В даній квартирі був зареєстрований один ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За результатами проведеного 30.10.2018 обстеження вказаної квартири було встановлено, що в ній знаходяться громадяни ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без жодного документу на правомірність свого знаходження в цій квартирі. Від звільнення державної квартири відповідачі відмовились. Позивач вказує, що рішення про надання спірної квартири відповідачам виконавчим комітетом Чернігівської міської ради не приймалось, ордер їм не видавався, договір найму житлового приміщення не укладався, тобто відповідачі самоправно зайняли спірну квартиру. Зважаючи, що позивачем вживались заходи щодо досудового врегулювання спору, проте, відповідачі відмовились добровільно звільнити самоправно зайняте житлове приміщення, позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

У січні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до Чернігівської міської ради, в якому з урахуванням уточнень, просили:
- зобов`язати Чернігівську міську раду не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 ;
- зобов`язати Чернігівську міську раду прийняти рішення про надання ордеру на жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати право користування житловим приміщенням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 .
Позов обґрунтовували тим, що ОСОБА_1 , яка є особою з інвалідністю 3 групи загального захворювання, та члени її сім`ї - син ОСОБА_3 , 1986 р.н., особа з інвалідністю 1 групи з дитинства, дочка ОСОБА_5 , 1986 р.н., є студенткою, та онук ОСОБА_6 , 2015 р.н., який має вади серця та переніс оперативне кардіологічне втручання, зареєстровані та проживають в однокімнатній квартирі, площею 18,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 . З 1964 року по 1996 рік ОСОБА_1 проживала за місцем реєстрації. У квартирі № 4 з 1963 року проживав ОСОБА_4 , 1936 р.н., який після смерті його матері у 1982 році залишився один. У 1996 році ОСОБА_4 тяжко захворів, втратив зір та слух, у зв`язку з чим ОСОБА_1 взяла його на своє утримання, доглядала як рідну людину, проживала з ним з 1996 року та вела спільне господарство. Посилаючись на приписи ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, відповідачка вважає, що самоправно спірну квартиру не займала, а проживала в ній постійно 23 роки за згодою і з дозволу ОСОБА_4 , вела з ним спільне господарство,  виконувала обов`язки по утриманню квартири (здійснювала поточні ремонтні роботи), а також щомісячно сплачувала комунальні послуги. Мати ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю 3 групи, лежача самостійно не обслуговується та не пересувається, та син ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю 1 групи з дитинства, ДЦП, пересувається на інвалідному візку, потребують постійного стороннього догляду, тому проживають разом з нею в спірній квартирі, оскільки остання здійснює постійний догляд за ними. Чернігівською міською радою порушується конституційне право відповідачів на житло, остання не надає житло та не поліпшує житлові умови, не зважаючи на те, що квартира, в якій зареєстровані відповідачі, не відповідає санітарним нормам, сім`ї не вистачає 35,6 кв.м житла.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 22 листопада 2019 року позов Чернігівської міської ради задоволено.
Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з самовільно зайнятого житлового приміщення, а саме: з квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Чернігівської міської ради в рахунок сплаченого судового збору по 1 762 грн з кожної.
Судовий збір у розмірі 1 762 грн компенсовано Чернігівській міській раді за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, ст. 64, 65 ЖК Української РСР та порушення норм процесуального права, зокрема, ст. 12, 69, 81 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», незаконність та необґрунтованість судового рішення,  просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , а в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Чернігівської міської ради в розмірі 1 762 грн з кожної змінити шляхом стягнення судового збору з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Чернігівської міської ради в розмірі 1 762 грн солідарно.
Доводи її апеляційної скарги зводяться до того, що районним судом не взято до уваги, що з 1996 року ОСОБА_1 проживала з наймачем ОСОБА_4 , вела з ним спільне господарство та здійснювала догляд за ним, і, на переконання заявниці, довіреність на її ім`я від ОСОБА_4 підтверджує факт існування родинних відносин між останніми.
Зазначає, що суд не взяв до уваги доводи про те, що сім`я складається з інвалідів, які самостійно не пересуваються, постійно хворіють і у відповідачки не було фінансової можливості продовжити дію довіреності, строк якої закінчився 15.11.2017.
На її думку, суд упереджено поставився до показань свідків, які не могли і не можуть знати обставини, за якими відбулося вселення ОСОБА_1 у 1996 році, однак всі свідки підтвердили факт її постійного проживання у квартирі АДРЕСА_1 .
Вказує, що на сьогоднішній день позивачем порушується її конституційне право на житло, оскільки вона та члени її сім`ї є особами з інвалідністю, зареєстровані та проживають разом і на всіх мають 18,6 кв.м житлової площі, однак Чернігівська міська рада з 1989 року (з цього часу її черга на квартирному обліку) не надала житло та не поліпшила житлові умови її сім`ї.
Наголошує, що сума судових витрат, заявлена до відшкодування відповідачем, істотно перевищує суму, яку сплатила Чернігівська міська рада. Суд першої інстанції неправильно застосував ч. 6 ст. 141 ЦПК України про розподіл судових витрат між сторонами та своїм рішенням стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір на користь Чернігівської міської ради в розмірі 1 762 грн з кожної.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Чернігівської міської ради у повному обсязі та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, ст. 64, 65 ЖК УРСР.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_3 , відповідно до ст. 64, 65 ЖК УРСР, ст. 3 СК України, за згодою покійного наймача ОСОБА_4 у 2000 році вселився у спірне приміщення, і з того часу на правах члена сім`ї постійно проживав у ньому і мешкає по даний час. Вони мешкали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, робили спільні покупки; ОСОБА_3 на скільки міг (він є особою з інвалідністю 1 групи) ніс обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення: вносив свою частину в оплату комунальних послуг, спільно з родиною утримував в належному стані квартиру, проводив у ній ремонт, між ним та ОСОБА_4 були добрі стосунки, ОСОБА_4 відносився до нього як до онука.
Вказує, що видана ОСОБА_4 довіреність на ім`я ОСОБА_2 свідчить про наявність довіри покійного до ОСОБА_1 , що притаманно саме для родини.
Зазначає, що документи по квартирі АДРЕСА_4 : записи ОСОБА_1 по утриманню квартири з підписом спеціалістів за 1996 рік, наряд на відключення побутових газових приладів від 19.05.2010, чеки по покупці сантехніки для квартири від 29.06.2010, договір про електропостачання 2011, договір про надання послуг з утримання будинків 2014 року, акт виконаних робіт ПАТ «Чернігівгаз» від 10.10.2014 підписані членом їхньої родини - ОСОБА_1 . Квитанції та чеки на покупку спільних продуктів та ліків свідчать про те, що вони мали з покійним спільний бюджет. Квитанції на поховання ОСОБА_4 також свідчить, що саме Тищенки, як члени його сім`ї, поховали його.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 Чернігівська міська рада просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення із правильним застосуванням норм чинного  законодавства. 
Позивач зазначає, що у квитанціях на сплату житлово-комунальних послуг споживачем комунальних послуг у кв. АДРЕСА_1 зазначено одного ОСОБА_4 . Довіреність на ім`я відповідачки ОСОБА_1 від ОСОБА_4 не встановлює та не підтверджує факт спільного проживання та ведення спільного господарства. Крім того, довіреність від 15.11.2014, якою ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 , була видана на 3 роки до 15.11.2017, тобто її дія закінчилась за 8 місяців до смерті наймача. 
Вказує, що рішення про надання вказаної квартири відповідачам виконавчим комітетом Чернігівської міської ради не приймалося, ордер не видавався, договір найму жилого приміщення з ними не укладався, таким чином у заявників відсутні правові підстави на вселення та користування спірним житловим приміщенням. 
Наголошує, що наймачем спірної квартири був ОСОБА_4 , який був зареєстрований один. Відповідачі не були членами сім`ї наймача, оскільки не відносяться до жодної з категорії осіб, зазначених у ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР. ОСОБА_4 не вважав заявників членами своєї сім`ї, оскільки подаючи заяву на призначення субсидії до УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради зазначив, що у квартирі мешкає один, з заявою про зміну складу сім`ї або фактично проживаючих осіб не звертався. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані у кв. АДРЕСА_5 , яка відноситься до державного житлового фонду, і, відповідно, зберігають за собою право користування житлом у вказаній квартирі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1 , представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - адвоката Гайдай О.Ю., які підтримали апеляційні скарги та просили скасувати рішення суду першої інстанції, представників позивача - Католика М.А. та Гаценка О . О., які наполягали на законності рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, врахувавши доводи, наведені у відзивах на апеляційні скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ЧМР, суд першої інстанції виходив з того, що  відповідачі проживають в спірному жилому приміщенні без відповідних правових підстав, а тому підлягають виселенню з нього без надання іншого жилого приміщення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову відповідачів, районний суд виходив з того, що  відповідачами не був дотриманий порядок вселення в спірне житло, ними не надано належних доказів на підтвердження зазначеного, крім того ОСОБА_1 та ОСОБА_3   зареєстровані у кв. АДРЕСА_5 , яка відноситься до державного житлового фонду, і зберігають за собою право користування вказаним житлом.
З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 відноситься до державного житлового фонду, знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Чернігова та перебуває на балансі КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради (т. 1 а.с. 6, 11, 12). З 30.10.1986 у квартирі зареєстрована одна особа - наймач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 6, 11, 12).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Чернігівській області складено актовий запис № 2151 від 30.07.2018 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 9, 153).
30.10.2018 за результатами обстеження проживання в спірній квартирі посадовими особами відділу квартирного обліку та приватизації Чернігівської міської ради, за присутності поліцейського ГУПП в Чернігівській області, складено акт, згідно якого при відвідуванні вказаного помешкання за даною адресою знаходяться ОСОБА_1 , 1964 р.н., ОСОБА_2 , 1940 р.н., ОСОБА_3 , 1986 р.н.; приміщення квартири останні зайняли самовільно, документів на право користування житлом не мають, звільнити квартиру відмовляються;  знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4   (т. 1 а.с. 8).
23.11.2018 у відповідь на звернення ОСОБА_1 до міського голови щодо виділення їй квартири АДРЕСА_1 , останній надіслано виконавчим комітетом Чернігівської міської ради лист за № Т-1387/12830-2, яким повідомлено, що виділити їй звільнену квартиру немає жодних законних підстав, зважаючи на те, що вона перебуває на квартирному обліку у виконавчому комітеті міської ради з 20.02.1989 у загальноміській черзі за № 1006 та у першочерговому списку як одинока мати за № 79. Попереду ОСОБА_1 у загальноміській черзі перша сім`я перебуває з 1976 року, а у пільговій категорії сім`я, яка має пільгу по захворюваності як і її син, з 1984 року (т. 1 а.с. 72).
Відповідачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є особою з інвалідністю 3 групи від загального захворювання (а.с. 70) та ОСОБА_3 , 1986 р.н., який є особою з інвалідністю 1 групи з дитинства (а.с. 67), зареєстровані в однокімнатній квартирі житловою площею 18,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 . Крім них у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - усього 4 особи (т. 1 а.с. 128). Згідно інформації із особового рахунку по квартирі № 033490-1 вони зареєстровані: з 14.08.1980 - ОСОБА_1 (наймач), з 18.09.1986 - ОСОБА_3 (син), з 18.01.1996 - ОСОБА_5 (дочка) та з ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_6 (онук). Вказана квартира належить до державного житлового фонду,  перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Чернігова (т. 1 а.с. 7, 18, 19, 128).
Згідно довідки Новозаводської районної у м. Чернігові ради від 19.10.2018 №Т-708 відповідачка ОСОБА_2 , 1940 р.н., зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , та з 01.10.2018 по теперішній час проживає без реєстрації разом зі своєю дочкою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , веде спільне господарство. Підставою видачі вказаної довідки зазначено акт ОСББ «Толстого, 136» від 04.10.2018 № 1/19/57 (т. 1 а.с. 66).
Як вбачається із довідки Ріпкинської амбулаторії ЗПСМ від 23.11.2018 ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного догляду та нездатна до самообслуговування терміном на 1 рік (т. 2 а.с. 92).
За інформацією УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради від 21.02.2019 № 03/3012: субсидія за адресою: АДРЕСА_3 була призначена по 30.04.2019 на 4 особи; субсидія за адресою: АДРЕСА_2 була призначена по 31.07.2018 на 1 особу (т. 1 а.с. 127). 
За інформацією КП «Чернігівводоканал» Чернігівської міської ради від 14.02.2019 № 04-104/411 нарахування за отримані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення по квартирі АДРЕСА_5 проводяться згідно нормативів споживання на чотирьох зареєстрованих осіб, а по квартирі АДРЕСА_1 - проводяться на одну особу (т. 1 а.с. 129-131).
За інформаційною довідкою Відділу квартирного обліку та приватизації Чернігівської міської ради від 13.11.2018 № 325 на квартирному обліку у виконавчому комітеті Чернігівської міської ради перебуває ОСОБА_1 , складом сім`ї дві особи (вона, син), у загальноміській черзі з 20.02.1989 станом на 01.11.2018 за № 1003 та у першочерговому списку як одинока мати за № 78 з цього ж часу (т. 1 а.с. 10, 56, 65).

Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
За правилом ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.
За ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Питання про виселення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору або ордера, а також визнання їх недійсними).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).
У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, факт самовільного зайняття приміщення квартири АДРЕСА_1 відповідачами було встановлено після смерті ОСОБА_4 30.10.2018 комісійним обстеженням. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту вселення відповідачів за життя ОСОБА_4 до спірної квартири в якості членів сім`ї  наймача матеріали справи не містять, як і не містить доказів на підтвердження факту ведення з ним спільного господарства та догляду за ним.
Натомість письмовими матеріалами справи підтверджено, що відповідачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_5 , проживають в ній, так само як і відповідач ОСОБА_2 . Зокрема, це підтверджується колективною заявою мешканців будинку АДРЕСА_7 та сусідніх будинків (т. 1 а.с. 55), в якій останні вказують про проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в однокімнатній квартирі АДРЕСА_8 та клопочуть перед міським головою про виділення їм звільненої після смерті ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_4 ; довідкою Новозаводської районної у м. Чернігові ради, виданої вже після смерті ОСОБА_4 , в якій зазначається, що ОСОБА_2 проживає без реєстрації разом із своєю дочкою ОСОБА_1 за АДРЕСА_3 , веде спільне господарство (т. 1 ас. 66); численними звернення відповідачки ОСОБА_1 до державних органів з приводу забезпечення її житлом ( т. 1 а.с. 71, 83-87).
Таким чином, відповідачі заселились у спірну квартиру без отримання правовстановлюючих документів, не маючи на те відповідних правових підстав.
Враховуючи викладене, районний суд дійшов вірного висновку про те, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися до квартири самоправно, тобто з порушенням встановленого порядку, за відсутності рішення уповноваженого органу, без ордеру на жиле приміщення, а тому відсутні підстави для визнання за ними права користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та останні відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України підлягають виселенню з даної квартири.

Доводи апеляційних скарг про те, що видана ОСОБА_4 довіреність на ім`я ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 54, 63, 151) підтверджує родинні відносини між померлим та ОСОБА_1 ґрунтуються на невірному тлумаченні норм чинного законодавства. Районним судом дана належна оцінка зазначеному документу, вірно вказано, що вона не підтверджує факт спільного проживання, ведення спільного господарства, а тим більше факт родинних відносин, зважаючи на те, що довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва інтересів перед третіми особами (ч. 3 ст. 244 ЦК України).
Посилання ОСОБА_1 на те, що вона з 1996 року проживала з ОСОБА_4 , вела з ним спільне господарство та здійснювала за ним догляд, а ОСОБА_3 на те, що він з 2000 року вселився в спірне жиле приміщення і з того часу на правах члена сім`ї наймача проживав у ньому, вів з наймачем спільне господарство не підтверджені належними доказами. Відсутність письмових доказів в матеріалах справи на підтвердження зазначених обставин об`єктивно ставить під сумнів показання допитаних в судовому засіданні свідків. Крім того, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , особа з інвалідністю І групи з дитинства, є сином ОСОБА_1 , тобто вони є членами однієї родини,  а тому їх окреме проживання в період з 1996 року по 2000 рік, що витікає із доводів апеляційних скарг, за об`єктивних обставин не є можливим.  

Надані відповідачами квитанції та чеки на покупку продуктів та ліків, чеки на покупку сантехніки від 29.06.2010, не свідчать про їх придбання саме для покійного, як і про наявність спільного з ним бюджету. У договорах про електропостачання 2011 року та про надання послуг з утримання будинків 2014 року, споживачем вказаних послуг зазначений ОСОБА_4 . Інші матеріали, а саме записи ОСОБА_1 з підписом спеціалістів за 1996 рік, наряд на відключення побутових газових приладів від 19.05.2010, акт виконаних робіт ПАТ «Чернігівгаз» від 10.10.2014 не містять інформації щодо предмету доказування у даній справі.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що сума судових витрат заявлена до відшкодування відповідачами істотно перевищує суму, яку сплатила Чернігівська міська рада, та суд першої інстанції, на її думку, неправильно застосував ч. 6 ст. 141 ЦПК України про розподіл судових витрат між сторонами. Як вбачається з платіжного доручення № 0180/218 від 07.11.2018 за подання до суду позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 5 286 грн, тобто по 1 762 грн за три вимоги немайнового характеру (виселення ОСОБА_1 , виселення ОСОБА_2 , виселення ОСОБА_3 ), відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на день подачі позову. У зв`язку із задоволенням позовних вимог ЧМР в повному обсязі, районним судом проведено розподіл судових витрат відповідно до вимог ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 22 листопада 2019 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 22 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.

Головуюча                                              Судді: