Постанова
Іменем України
 
08 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/6703/16-ц
провадження № 61-15934св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «АТЛ»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЛ» (далі - ТОВ «АТЛ») про визнання припиненими правовідносин.
Позовну заяву мотивовано тим, що 01 червня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та                  ТОВ «АТЛ» укладено кредитний договір № 4. Відповідно до умов договору банк надає ТОВ «АТЛ» кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, що складає                          105 000 000 грн, а ТОВ «АТЛ» зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 31 травня 2012 року, а також сплатити за користування кредитом у розмірі 15 % річних.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 01 червня               2010 року № 4 між ТОВ «АТЛ» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено іпотечний договір № 2729, з наступними змінами та доповненнями, відповідно до умов якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно.
У подальшому між ПАТ «ВТБ Банк» та ним було укладено договір поруки № 4/П-1, відповідно до умов якого він поручився перед ПАТ «ВТБ Банк» за виконання                     ТОВ «АТЛ» зобов`язань, що виникли на підставі кредитного договору від 01 червня 2010 року № 4.
10 вересня 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» у рахунок виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, здійснив звернення стягнення в позасудовому порядку на предмет іпотеки - нежилі приміщення (літ. А), що знаходиться за адресою:                        АДРЕСА_1 , а саме: нежилі приміщення з № 1 по № 25 (групи приміщень № 1 ) другого поверху, з № 1 по № 4 (групи приміщень № 1 ) надбудови загальною площею 1 194,50 кв. м на підставі рішення державного реєстратора                    від 10 вересня 2015 року (індексний номер 24320003) шляхом реєстрації права власності на підставі іпотечного договору, задовольнивши свої вимоги за кредитним договором.
З огляду на вищевикладене, ОСОБА_1 просив: визнати припиненими правовідносини за кредитним договором від 01 червня 2010 року № 4, укладеним між ТОВ «АТЛ» та ВАТ «ВТБ Банк»; визнати припиненими правовідносини за договором поруки від 01 червня 2010 року № 4/П-1, укладеним між ВАТ «ВТБ Банк» та                  ОСОБА_1 ; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано припиненими правовідносини за кредитним договором від 01 червня 2010 року № 4, укладеним між ТОВ «АТЛ» та ВАТ «ВТБ Банк». Визнано припинененими правовідносини за договором поруки від 01 червня                     2010 року № 4/П-1, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що положеннями частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечено іпотечним договором. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Оскільки 28 грудня 2015 року ТОВ «АТЛ» визнано банкрутом, то процедура позасудового врегулювання в розумінні частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» є завершеною, що є підставою для припинення правовідносин за кредитним договором та договором поруки. Сторонами не було надано суду доказів про те, що банк не надсилав вимоги ОСОБА_1 та звертався до суду з вимогою про стягнення заборгованості. Тобто, в розумінні частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) існують підстави для припинення правовідносин поруки.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу               ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення апеляційного суду мотивоване недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.
Набуття іпотекодержателем (кредитором) права власності на один з об`єктів нерухомого майна, боржника, що входить до складу предмета іпотеки, не припинило обов`язку боржника щодо погашення основної заборгованості та не обмежує кредитора у праві задовольнити вимоги за рахунок іншого іпотечного майна у розумінні положень частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку».
Боргові зобов`язання між сторонами не припинилися, а тому позовні вимоги       ОСОБА_1 про припинення правовідносин за договором поруки є необґрунтованими.
Крім того, припиняючи договір поруки з підстав, визначених частиною четвертою статті 559 ЦК України, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позивачем вимог, оскільки підставами позову щодо припинення поруки були обставини, визначені частиною першою статті 559 ЦК України.
Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , задоволено. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року скасовано. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишено в силі. Стягнуто з ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «АТЛ» на користь ОСОБА_1 по 768,00 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, - з кожного.
Постанова Верховного Суду від 13 лютого 2019 року мотивована тим, що за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішуючи цей спір, апеляційний суд на наведене вище уваги не звернув. Натомість, суд першої інстанції, із урахуванням указаних норм матеріального права, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
20 травня 2019 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) подано апеляційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва                 від 16 листопада 2016 року. В апеляційній скарзі скаржник зазначав, що не був учасником справи в першій інстанції та під час апеляційного перегляду, однак прийняте судом рішення безумовно впливає на його права та інтереси як ліквідатора та кредитора неплатоспроможного ПАТ «ВТБ Банк», тому порушені права скаржника підлягають належному правовому захисту шляхом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ФГВФО на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ Банк», ТОВ «АТЛ» про визнання припиненими правовідносин закрито.
Суд апеляційної інстанцій, керуючись пунктом 3 частини першої статті 362 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), дійшов висновку про необхідність закриття провадження за апеляційною скаргою ФГВФО, оскільки за результатами розгляду його апеляційної скарги встановлено, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року набрало законної сили. Враховуючи, що ФГВФО не надано доказів того, що станом на час розгляду справи судом першої інстанції права, інтереси та обов`язки скаржника було порушено, фактично скаржник намагається повторно переглянути рішення в інтересах ПАТ «ВТБ Банк», що суперечить принципу правової визначеності.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У серпні 2019 року ФГВФО засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року у вищевказаній справі, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зазначає, що у зв`язку з припиненням за рішенням суду у цій справі № 759/6703/16-ц від 16 листопада 2016 року (яке набрало законної сили 13 лютого 2019 року) кредитного договору № 4, укладеного між ТОВ «АТЛ» та ПАТ «ВТБ Банк» 01 червня 2010 року, та договору поруки, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 , - на виконання частини п`ятої статті 11, статті              599 ЦК України, вимоги до боржника, майнових та фінансових поручителів не допускаються, оскільки є рішення суду, яке встановлює припинення основного зобов`язання. Разом з цим, права вимоги за кредитним договором є активом ПАТ «ВТБ Банк» та включено до ліквідаційної маси банку згідно з рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 11 квітня 2019 року № 836. У тому числі, за рахунок вказаного активу повинно відбутися погашення кредитної заборгованості неплатоспроможного банку в порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
На думку заявника, рішення у цій справі № 759/6703/16-ц, що стосується активу                     ПАТ «ВТБ Банк» (прав вимоги за кредитним договором від 01 червня 2010 року № 4, укладеного між ТОВ «АТЛ» та ПАТ «ВТБ Банк»), безперечно впливає на інтереси ФГВФО, оскільки спричинює виникнення у останнього додаткових обов`язків перед ПАТ «ВТБ Банк» шляхом прийняття виконавчою дирекцією Фонду відповідних рішень про затвердження змін до ліквідаційної маси всупереч частині четвертій статті                   50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пункту              4.14 глави 4 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 05 липня 2012 року № 2.
 
Зважаючи на предмет судового провадження у справі та необхідність збереження активів ПАТ «ВТБ Банк», уникнення зменшення ліквідаційної маси, недопущення порушення прав вкладників та кредиторів неплатоспроможного банку, оптимізації фінансового навантаження на Фонд, рішення суду у справі впливає на права і обов`язки ФГВФО як кредитора неплатоспроможного банку. Так, введення ліквідаційної процедури щодо ПАТ «ВТБ Банк» є особливою обставиною, найсуворішим заходом впливу щодо банківської установи, що полягає у припиненні банку як юридичної особи відповідно до законодавства та вжиття максимальних заходів для задоволення вимог кредиторів неплатоспроможної банківської установи згідно з вимогами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказані обставини, як вказує заявник, свідчать про те, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року впливає на права та інтереси ФГВФО, наслідком чого може стати втрата активу загальною вартістю близько                   270 млн грн.
 
У жовтні 2019 року до Верховного Суду від Акціонерного товариства «ВТБ Банк» надійшли пояснення щодо касаційної скарги ФГВФО, в яких, посилаючись на її обґрунтованість, просить касаційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями провадження № 61-15934ск19 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали справи із Святошинського районного суду                        м. Києва, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
Позиція Верховного Суду
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Судамипопередніх інстанцій встановлено, що 01 червня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «АТЛ» укладено кредитний договір № 4, відповідно до умов якого банк надав ТОВ «АТЛ» кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, що складає               105 000 000 грн, а ТОВ «АТЛ» зобов`язалося прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 31 травня 2012 року, а також сплатити плату за користування кредитом у розмірі 15 % річних.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 01 червня               2010 року № 4 між ТОВ «АТЛ» та ПАТ «ВТБ Банк» укладений та нотаріально посвідчений договір іпотеки, з наступними змінами та доповненнями, відповідно до умов якого ТОВ «АТЛ» передало іпотекодержателю в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме:
- нежитлове приміщення № 855 (в літ. А), а саме: магазин непродовольчих товарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 447,90 кв. м;
- нежитлові будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 732,8 кв. м;
- нежитлові приміщення (літ. А), а саме: нежитлові приміщення з № 1 по № 25 (групи приміщень №1) другого поверху, з № 1 по № 4 (групи приміщень № 1 ) надбудови загальною площею 1 194,50 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- нежитлове приміщення, магазину сервісного центру з технічним обслуговуванням автомобілів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 844,3 кв. м;
- нежитлова будівля, цегляна, зазначена в плані літ. А-2, загальною площею 857,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .
 
Також 01 червня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 4/П-1, відповідно до умов якого ОСОБА_1 поручився перед ПАТ «ВТБ Банк» за виконання ТОВ «АТЛ» зобов`язань за кредитним договором у вигляді невідновлювальної кредитної лінії.
 
Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «АТЛ» зобов`язалося своєчасно здійснювати повернення кредиту та сплачувати нараховані проценти.
 
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором у ТОВ «АТЛ» перед ПАТ «ВТБ БАНК» виникла заборгованість, загальний розмір якої склав 270 063 364,82 грн.
 
Враховуючи наявність непогашеної кредитної заборгованості, ПАТ «ВТБ Банк» в позасудовому порядку прийняло рішення задовольнити свої грошові вимоги до ТОВ «АТЛ» за рахунок предмета іпотеки, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 194,5 кв. м, та здійснило за собою реєстрацію права власності на зазначений об`єкт іпотеки.
 
Вартість указаного предмета іпотеки відповідно до висновку звіту про експертну оцінку ринкової вартості нежитлової нерухомості від 02 вересня 2015 року становила 11 117 244,00 грн.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано припиненими правовідносини за кредитним договором № 4, укладеним між ТОВ «АТЛ» та ВАТ «ВТБ Банк» 01 червня 2010 року. Визнано припиненими правовідносини за договором поруки від 01 червня 2010 року № 4/П-1, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу              ПАТ «ВТБ Банк» задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва                    від 16 листопада 2016 року скасовано та постановлено нове, за яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог.
 
Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року скасовано, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишено в силі.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року набрало законної сили.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого з самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України (у редакції станом на дату постановлення оскаржуваної ухвали) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ФГВФО є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.
 
Згідно з частиною першою статті 29 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд набуває прав кредитора банку:1) на загальну суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, у тому числі на суму цільової позики, наданої банку протягом дії тимчасової адміністрації, та на суму наданої Фондом приймаючому або перехідному банку фінансової підтримки; 2) на суму сплачених Фондом витрат, пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, здійснених у межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду, у тому числі щодо консолідованого продажу активів банку, що ліквідується; 3) на суму нарахованого, але не сплаченого регулярного збору до Фонду, а також на суму заборгованості із сплати зборів, пені та/або штрафів до Фонду, нарахованих до дня, що передує дню запровадження процедури ліквідації.
 
Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ФГВФО безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: 1) здійснює повноваження органів управління банку; 2) приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; 4) вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі Національного банку України; 5) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 6) заявляє відмову від виконання договорів та в установленому законодавством порядку розриває їх;                    7) передає у встановленому порядку на зберігання документи банку, що підлягають обов`язковому зберіганню; 8) здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону; 9) здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом; 10) повертає ініціатору переказу кошти, що надійшли на кореспондентський рахунок банку для зарахування на поточні рахунки клієнтів банку або для виплати переказів протягом процедури ліквідації до дня відкриття банком накопичувального рахунка в Національному банку України (крім коштів, призначенням платежу за якими є погашення зобов`язань перед банком).
 
Інвентаризація майна банку та формування ліквідаційної маси мають бути завершені у строк до шести місяців з дня прийняття рішення про ліквідацію банку та відкликання банківської ліцензії. Результати інвентаризації та формування ліквідаційної маси відображаються в акті, який підлягає затвердженню виконавчою дирекцією Фонду (частина четверта статті 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
У пункті 4.14 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 05 липня 2012 року № 2, передбачено, що у разі виявлення майна, що не було включене до ліквідаційної маси або оприбутковане на баланс банку за результатами претензійно-позовної роботи, ухвалення судового рішення, що не підлягає оскарженню і має своїм наслідком відсутність прав власності на майно (актив) або вибуття майна (активу), виявлення обставин, що свідчать про помилковість результатів інвентаризації та/або даних бухгалтерського обліку, з метою забезпечення достовірності переліку майна банку, що входить до його ліквідаційної маси, Фонд або уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку (у разі делегування їй Фондом відповідних повноважень) може вносити зміни до ліквідаційної маси. Такі зміни затверджуються виконавчою дирекцією Фонду.
 
Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у черговості, встановленій у частин першій статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта не вирішувалося, а також про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ФГВФО, оскільки рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада                    2016 року набрало законної сили, ПАТ «ВТБ Банк» станом на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій особисто приймав участь у справі через своїх уповноважених представників, подавав апеляційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року, і лише                                з 28 листопада 2018 року, вже навіть після ухвалення рішення Апеляційним судом м. Києва 21 лютого 2017 року за апеляційною скаргою банку, щодо останнього розпочато процедуру виведення з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації (рішення виконавчої дирекції ФГВФО від 27 листопада 2018 року № 3180).
 
Апеляційний суд м. Києва обґрунтовано зазначив, що за умови, коли ФГВФО не надано доказів того, що станом на час розгляду справи судом першої інстанції права, інтереси та обов`язки скаржника було порушено, то фактично скаржник намагається повторно переглянути рішення в інтересах ПАТ «ВТБ Банк», що суперечить принципу правової визначеності.
Доводи касаційної скарги аналогічні доводам, зазначеним в апеляційній скарзі ФГВФО, зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги). Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо поданої ФГВФО апеляційної скарги та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування постановленого у справі судового рішення.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті                     6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті                        6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи                   (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Оскаржувана ухвала відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала - без змін із підстав, передбачених статтею               410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги).
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат у суду касаційної інстанції немає.
Керуючись статтями 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	Г. І. Усик