КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України
02березня 2020 року                                                                                      місто Київ
Справа № 362/5026/19
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В.,
Суханової Є.М.,
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скаргижитлово-будівельного кооперативу «Захисник», в особі представника адвоката Головненка Дмитра Олександровича, на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва, у складі судді Колесника Олега Миколайовича, від 11 листопада 2019 року по справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на частку в об`єкті незавершеного будівництва та зобов`язання вчинити дії.
Того ж дня, заявник подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт та заборону відчуження проінвестованої квартири за будівельним номером НОМЕР_1 (9 поверх, трикімнатна квартира загальною площею 82 , 1 кв.м ., що розташована у житловому будинку АДРЕСА_6 ). Заборонити товариству з обмеженою відповідальністю (далі також ТОВ) «ОСВ Практик», житлово-будівельному кооперативу (далі також ЖБК) «Захисник» та іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії, укладати будь-які правочини щодо відчуження спірної квартири  за будівельним номером НОМЕР_1 (9 поверх, трикімнатна квартира загальною площею 82, 1 кв.м., що розташована у житловому будинку АДРЕСА_6 ).     
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 11 грудня 2014 року між нею та ТОВ «ОСВ Практик» був укладений, договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Пунктом 1.4. зазначеногодоговору купівлі-продажу майнових прав від 11 грудня 2014 року визначено, що документи, які будуть підставою для отримання нею свідоцтва про право власності на квартириу є: укладений договір купівлі-продажу майнових прав, довідки про оплату в повному обсязі вартості об`єкту продажу, акт приймання-передачі квартири, технічний паспорт. Нею у повному обсязі виконано умови договору у тому числі щодо оплати вартості об`єкту продажу. Запланований термін введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 3-й квартал 2015 року. Натомість установлені договірними відносинами строки об`єкт капітального будівництва відповідно до вимог чинного законодавства в експлуатацію ТОВ «ОСВ Практик» не здало, а об`єкт продажу згідно з Актом приймання-передачі заявнику не передано.
15 липня 2019 року ЖБК «Захисник» звернувся з листом № 20 до Директора ТОВ «ОСВ Практик» Осипенка С.В., у якому зазначив, що рішенням загальних зборів членів ЖБК «Захисник», в односторонньому порядку відмовляється від своїх зобов`язань та розриває договір Генерального підряду від 20 червня 2014 року, що був укладений між житлово-будівельним кооперативом «Захисник» та ТОВ «ОСВ Практик». Окрім цього вказаним листом, було повідомлено, про анулювання майнових права на помешкання та приміщення. Тобто, вважала, що ЖБК «Захисник» повідомив про анулювання договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ТОВ «ОСВ Практик» та нею. На підставі викладених обставин, стверджувала, що з метою недопущення відчуження квадратних метрів, оплачених відповідно до договору і для забезпечення майбутнього збереження майна та його захист, слід накласти арешт на проінвестовану квартиру, а також заборонити ТОВ «ОСВ Практик», ЖБК «Захисник» та іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії, укладати будь-які правочини щодо відчуження спірної квартири.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на квартиру за будівельним номером НОМЕР_1 (загальною площею 82,1 кв.м.), що розташована на 9 поверсі об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку з вбудованим приміщенням громадського призначення за будівельною адресою: АДРЕСА_6 , (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:63:332:0051), що придбані заявником згідно договору купівлі-продажу з ТОВ «ОСВ Практик», від 11 грудня 2014 року.
В частині вимог щодо заборони ТОВ «ОСВ Практик», ЖБК «Захисник» та іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії, укладати будь-які правочини щодо відчуження спірної квартири за будівельним номером НОМЕР_1 (9 поверх, трикімнатна квартира загальною площею 82,1 кв. м.), що розташована об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку з вбудованим приміщенням громадського призначення за будівельною адресою - відмовлено.
Житлово-будівельний кооператив «Захисник», в особі представника адвоката Головненка Д.О., з ухвалою суду не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив скасувати ухвалу районного суду та відмовити в задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. Вважав, що вказана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Свій відзив на апеляційну скаргу подало ТОВ «ОСВ Практик», у якому зазначає, що з апеляційною скаргою не погоджуються та вказало на те, що у суду було достатньо підстав для застосування заходів забезпечення позову. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За приписами п. 2) ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, судове рішення у даній справі в частині задоволення заяви щодо забезпечення позову наведеним вимогам не відповідає.  
Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, районний суд виходив з того, що обраний позивачем вид забезпечення позову - накладення арешту на квартиру, відповідає, вимогам процесуального законодавства та є повністю співмірним з позовними вимогами.
Колегія суддів з цим висновком суду першої інстанції погодитися не може за такого.
Згідно із ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України. До них належать: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупинення митного оформлення товарів чи предметів; арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; інші заходи у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.
Відповідно до п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
Статтею 124 Конституції Українивизначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). 
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Згідно з частиною другою статті 331 Цивільного кодексу Україниправо власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає. Таким чином, з урахуванням норм цивільного законодавства України до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.
Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.
Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову». Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Крім того, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові від 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).
Проте, заявником в обґрунтування заяви було надано лише лист ЖБК «Захисник» про те, що всі майнові права на помешкання та приміщення, зазначені в п.1.2. договору генерального підряду на капітальне будівництво №2 від 20 червня 2014 року анулюються, однак сам по собі вказаний факт не свідчить про наявність об`єктивних ризиків невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів, оцінивши подані до суду докази у їх сукупності, приходить до висновку, що ОСОБА_1 не надала до суду першої інстанції належні та допустимі докази того, що заходи забезпечення позову, про які вона просила, є співмірними із заявленими позовними вимогами, а тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що існують обґрунтовані підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову зробить неможливим чи значно ускладнить виконання можливого рішення суду в майбутньому.
За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що зазначені позивачем заходи забезпечення позову не в повній мірі відповідають заявленим позовним вимогам, не є співмірними із позовними вимогами, а тому відсутні підстави для їх застосування.
Апеляційна скарга не містять посилань, щодо порушенням судом норм матеріального чи процесуального права при постановлені районним судом ухвали в частині відмовиу задоволені заяви, а тому колегія суддів вважає, за необхідне судове рішення в іншій частині, як законне і обґрунтоване, залишити без змін.
За наведеного апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала районного суду в частині задоволення заяви про забезпечення позову скасуванню з ухваленням по справі в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволені заяви. 
Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. 381- 384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу житлово-будівельного кооперативу «Захисник» задовольнити частково. 
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року в частині накладення  арешту на квартиру за будівельним номером НОМЕР_1 (загальною площею 82,1 кв.м.), що розташована на 9 поверсі об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку з вбудованим приміщенням громадського призначення за будівельною адресою : АДРЕСА_6 , (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:63:332:0051), що придбані заявником згідно договору купівлі-продажу з ТОВ «ОСВ Практик», від 11 грудня 2014 року скасувати.
Ухвалити по справі в цій частині нове судове рішення.
У задоволені заяви в частині накладення  арешту на квартиру за будівельним номером НОМЕР_1 (загальною площею 82,1 кв.м.), що розташована на 9 поверсі об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку з вбудованим приміщенням громадського призначення за будівельною адресою : АДРЕСА_6 , (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:63:332:0051), що придбані заявником згідно договору купівлі-продажу з ТОВ «ОСВ Практик», від 11 грудня 2014 року відмовити.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
 
Судді:                                                                                             С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко 

Є.М. Суханова