22-ц/804/1178/20 
                                                                                265/3942/19 

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

25 березня 2020 року                                                                                            м. Маріуполь
                                                                                                                                        
                                                                             Єдиний унікальний номер 265/3942/19
                                                                                        Номер провадження 22-ц/804/1178/20

Донецький апеляційний суд   у складі   колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.,
секретар судового засідання   Сидельнікова А.В.,

сторони : 

позивач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

відповідач - ОСОБА_1 

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 січня 2020 року, у складі судді Вайновського АМ., дата складення повного судового рішення 02 січня 2020 року, 

в с т а н о в и в:

  У червні 2019 року АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК»)  звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

  Позов мотивовано тим, що 26 березня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір №б/н від 26 березня 2006 року, за яким  боржник  отримав кредит у розмірі 10 000  грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користуванн платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає укладений між сторонами договір, що підтверджується підписом у заяві. Внаслідок порушення ОСОБА_1 взятих на себе грошових зобов`язань виникла заборгованість, яка, станом на 31 травня 2019 року, становить 508429,34 грн та складається: з заборгованості за кредитом в розмірі 9734,65 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі  496594,69 грн, заборгованості за пенею та комісією -    2100 грн. Просили стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 9734,65 грн  та  заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 116 072,13 грн, що утворилася за період з 19 квітня 2006 року по 07 вересня 2017 року. 

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено за безпідставністю вимог.

Не погодившись з зазначеним рішенням АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги банку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема позивач посилається на те, що  відсутність підпису боржника на відповідних Тарифах банку, Умовах та правилах  надання банківських послуг не свідчить про  відсутність договірних відносин між сторонами, оскільки  активація відповідачем картки та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору;  відповідачем були отримані перевипущені картки з новими номерами  НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 та зі строком дії останньої перевипущеної картки до квітня 2016 року про що свідчить виписка по рахунку; суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та відсотків за користування кредитом, порушив норми матеріального права; суд першої інстанції не мав підстав приймати висновок Великої Палати ВС  від 03 липня 2019 року у справі 342/180/17-ц (14-131цс19), оскільки зазначений висновок був зроблений стосовно іншої справи за інших правовідносин сторін; суд не вірно застосував висновки Великої Палати ВС та безпідставно відмовив у стягненні процентів, оскільки в підписаній відповідачем заяві зазначено процентну ставку за користування кредитом.

У відзиві на апеляційну скаргу  представник ОСОБА_1 адвокат Крохмальова Л.П. просила  скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  залишити без задоволення, посилаючись на те, що вимоги банку є необґрунтованими та суперечать представленим доказам.

       Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися; про дату, час і місце розгляду справи повідомлені  належними чином;  представники сторін  просили вирішити спір у їх відсутність.

       Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга    АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  підлягає частковому  задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову АТ КБ «ПРИВАТБАНК»   у позові до ОСОБА_1 з таких підстав.

Судом встановлено, що  згідно  анкети-заяви від 26 березня 2006 року  ОСОБА_1 приєднався до Умов та правил надання банківських послуг в ЗАТ КБ «ПриватБанк» та Тарифів Банку, які викладені на сайті www/privatbank.ua, та утворюють укладений між сторонами кредитний договір.

За   умовами вищевказаного кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 10 000  грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з оплатою  відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до розрахунку, заборгованість  ОСОБА_1 за кредитним договором,       становила  508 429,34 грн та складається: з заборгованості за кредитом в розмірі 9 734,65 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 496 594,69 грн, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 2 100  грн.

Ухвалюючи рішення про відмову АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  у позові, суд першої інстанції виходив з того, що в анкеті-заяві відсутні дані про істотні умови кредитного договору; боржник не був ознайомлений з Умовами і Правилами надання банківських послуг, вони та Тарифи  не мають його підпису та з ним не узгоджувалися; позивач не представив належних доказів про збільшення кредитного ліміту до 10 000 грн та строку дії картки до 30 квітня 2016 року; представлений банком розрахунок заборгованості  не є   первинним обліковим бухгалтерським документом, який підтверджує ці обставини.

      Відповідно до ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
         Вказане судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.
        Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. (частина перша статті 1048 ЦК України).
        Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
        Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
         Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України). Правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі (стаття 208 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності  з ч.1 статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як  вбачається зі справи, обґрунтовуючи свої вимоги до ОСОБА_1 позивач посилався на те, що  звертаючись з письмовою заявою до АТ КБ «ПРИВАТБАНК»   про надання кредитних коштів, відповідач погодився як  із запропонованими банком умовами кредитування, так і оплатою процентів за користування кредитними коштами,  про що свідчать   наявні у анкеті-заяві  відомості про визначення кредитного ліміту,   встановленої  базової процентної ставки в розмірі 3% в місяць на залишок  заборгованості  та номер кредитної картки отриманої відповідачем - № НОМЕР_4 (а.с.10,126).

Згідно відзиву представника ОСОБА_1   адвоката Крохмальової Л.П.  на позовну заяву,  відповідач визнав факт укладення кредитного договору, користування кредитними коштами, часткового  виконання умов  договору від  26 березня 2006 року, але  вважав безпідставними вимоги банку в частині стягнення заборгованості по процентам за підвищеною процентною ставкою та за межами строку дії кредитної картки. Одночасно надано самостійний розрахунок можливого розміру процентів, які відповідач повинен був сплачувати за погодженою  з банком процентною ставкою (а.с. 33-34).

При цьому, до відзиву надані Тарифи банку, які були вручені відповідачу при укладенні кредитного договору і які також мають відомості про те, що за користування кредитними коштами відповідач повинен був оплачувати проценти в узгодженому між сторонами розмірі, а саме, 3% в місяць та копія заяви ОСОБА_1 , в якій він просив банк  надіслати на його адресу виписку про рух коштів  за всіма картковими рахунками, відкритими на його ім`я  за період з 26 березня 2006 року по теперішній час  (а.с. 39-40). 

Як свідчать матеріали  справи, ОСОБА_1 дійсно не підписував Умови та правила  надання банківських послуг, але  за вимогами цивільного процесуального законодавства (ст.11,12 ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили

На підтвердження своїх вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК»   надало  суду  анкету-заяву від імені ОСОБА_1 ,  розрахунок заборгованості за кредитним договором від  26 березня 2006 року, довідку про рух коштів по картці № НОМЕР_4 , довідку  про кількість отриманих відповідачем кредитних карток  та копію картки № НОМЕР_3 зі строком дії останньої до 04.2016 року (а.с.5-10,61-67, 78).

За статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно із положеннями статт 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За положеннями частин 1, 2, 4 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно положення статей 76-78 ЦПК України, єдиним належним та допустимим доказом укладення між сторонами кредитного договору є сам договір, який повинен бути укладений в письмовій формі та зі змісту якого суд має встановити умови надання кредиту, суму, строк та порядок його повернення, річну відсоткову ставку за кредитом, строки та порядок її сплати, відповідальність за порушення виконання кредитних зобов`язань, у тому числі розмір та порядок нарахування пені за прострочення їх виконання.

         Проаналізувавши  представлені сторонами докази, колегія суддів дійшла висновку, що  між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений  кредитний договір  у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

        Отже, суд першої інстанції ухвалив рішення, що не відповідає  вимогам ст.89 ЦПК України, яка  визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
        Посилання   в рішенні суду  на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №  342/180/17, є безпідставними, оскільки зі змісту наведеної судової постанови та оскаржуваного судового рішення вбачається, що вони постановлені у справах з різними фактичними обставинами. Зокрема, у справі яка переглядається   відповідач, в особі його представника, не заперечував укладення кредитного договору та погодженні умови кредитування, в тому числі і оплату  процентів за користування кредитними коштами.
       Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що  апеляційна скарга  позивача   підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню.

        Однак існують підстави для  ухваленням нового рішення про відмову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 26 березня 2006 року, з  огляду на таке.

Як вбачається з судового рішення, що переглядається, суд першої інстанції вважав, що кредитний договір між сторонами не укладений, вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 125 806,78 грн є безпідставними,  а тому,  відсутні підстави для застосування  строків позовної давності до позовних вимог банку, про що просив представник відповідача адвокат Крохмальова Л.П. у  запереченнях  (а.с.72-76).

  Оскільки колегія суддів дійшла висновку, що  вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є обґрунтованими і мало місце порушення прав та законних інтересів позивача, то при вирішенні питання про відповідальність ОСОБА_1 перед банком за невиконання умов кредитного договору від 26 березня 2006 року, апеляційний суд не може не врахувати  доводи представника  відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності при зверненні до суду з вимогами про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.
          Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
         Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
        За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
         Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
        У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження 14-96цс18) зазначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
        Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
         З наведеного вбачається, що суд застосовує позовну давність у тих випадках, коли є підстави для задоволення позовних вимог, проте позивачем було пропущено передбачений законом строк для звернення до суду.
        Встановлено, що  за результатами укладеного кредитного договору   ОСОБА_1   повинен  був  щомісячно проводити  повернення  кредитних коштів та оплату процентів за користування цими коштами. Для користування цими коштами  відповідач отримав декілька кредитних карток і строк дії останньої був до 04.2016 року, що вказує на те, що між сторонами досягнуто згоди про строки дії кредитного договору. 
         Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.3, 5.4 Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).
        Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за кредитом, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
         Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.
         Встановлено, що термін дії картки   № НОМЕР_3 , виданої  ОСОБА_1 , було визначено до  квітня 2016 року. 
         Отже, кредитний договір, укладений між сторонами, діяв до  30 квітня 2016 року, після чого у банка виникло право вимоги повернення кредиту згідно з умовами договору, звернувшись до суду в установлений законом строк позовної давності.
        Останній платіж з погашення заборгованості в межах дії вказаної картки  позичальник  здійснив  у вересні 2015 року в розмірі 200 грн, що згідно з частиною першою статті 264 ЦК України свідчить про переривання перебігу позовної давності, проте даний позов пред`явлено до суду лише у  червні 2019 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, як після закінчення строку дії кредитної картки,  так і останнього платежу. 
        Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
        Судом установлено, що відповідачем, в особі його представника, заявлено про застосування строку позовної давності (а. с. 76).
         Таким чином, суд апеляційної інстанції, врахувавши, що своїм неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором позичальником було порушено право банку, проте останній звернувся до суду з пропуском строку, передбаченого статтею 257 ЦК України,  дійшов висновку про наявність підстав для  відмови  АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у задоволенні позову до ОСОБА_1 у зв`язку зі пропуском строку позовної давності.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.376 ЦПК України, 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 січня 2020 року     скасувати.   
У  задоволенні  позовних вимог   АКЦІОНЕРНОГО  ТОВАРИСТВА  КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до   ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від  26 березня 2006 року відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Дата складення повного судового рішення      27 березня      2020 року.

Судді:                                                                                                               Л.М. Кочегарова 

                                                                                                                           С.А.Зайцева

                                                                                                                           Т.Б. Ткаченко