Постанова
Іменем України
 
19 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 755/13038/18
провадження № 61-47869св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересована особа - Російська Федерація в особі офіційного представника - Посольства Російської Федерації в Україні,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року у складі судді Катющенко В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У вересні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа - Російська Федерація в особі офіційного представника - Посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території Луганської області вона втратила можливість проживати у рідному місті, була вимушена покинути свою квартиру в місті Луганську, залишивши всі матеріальні цінності. В період з травня 2014 року по серпень 2018 року вона винаймала помешкання в Київській області, у зв`язку з чим понесла витрати на оренду житла в розмірі 2 250 000 грн. Крім того, через окупацію Російською Федерацією частини Луганської області їй також завдано моральної шкоди, оскільки вона фактично позбавлена не лише рідного дому, матеріального забезпечення, а й звичайного середовища існування, вільного спілкування з рідними, друзями, що є порушенням її прав, які передбачені Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила встановити факт, що внаслідок вимушеного переїзду, пов`язаного із збройною агресією та окупацією Російською Федерацією частини Луганської області, їй було спричинено майнову шкоду в розмірі 2 250 000 грн та моральну шкоду в сумі 35 000 євро, що еквівалентно 1 155 000 грн.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі. Роз`яснено заявнику її право звернутися до суду з вимогою в порядку позовного провадження.
 
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що кожний громадянин має право на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів, в тому числі у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України. Оскільки заявник просила встановити факт спричинення їй шкоди внаслідок збройної агресії та окупації частини Луганської області з визначенням конкретного розміру, що свідчить про наявність спору про право, то це питання підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті справи є правильними. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У грудні 2018 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву, або передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що їй безпідставно відмовлено у відкритті провадження у справі. Суди попередніх інстанцій не врахували, що з боку Росії було застосовано збройну агресію, частина території України є окупованою, що встановлено Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях». На підставі вказаного Закону були внесені зміни до Закону України «Про судовий збір». Таким чином, Україна встановила, що громадяни мають право звертатися із заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України. Іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації законодавством не визначено. Крім того, наявні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки внаслідок особливостей позовного провадження вимога про встановлення фактів щодо розміру майнової та моральної шкоди може призвести до тривалого вирішення справи. Тому принциповим у даномувипадку є визначення порядку розгляду таких справ в окремому провадженні.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду міста Києва.
 
22 березня 2019 року справа № 755/13038/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб (частина друга статті 293 ЦПК України).
 
Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. 
 
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
 
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
 
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
 
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
 
Частиною четвертою статті 315 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що заявник просить визнати, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області їй завдано майнову шкоду в розмірі 2 250 000 грн (витрати на оренду житла) та моральну шкоду в розмірі 1 155 000 грн, тобто пов`язує встановлення юридичних фактів з визначенням конкретних розмірів шкоди, що свідчить про наявність спору про право, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість розгляду заявлених ОСОБА_1 в порядку окремого провадження вимог про встановлення юридичних фактів, у зв`язку з чим правильно відмовив у відкритті провадження у справі на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.
 
В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів лише у випадку, якщо таке встановлення не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 755/13027/18 (провадження                      № 61-3297св19), в якій було заявлено аналогічні вимоги.
 
Відповідно до частини четвертої статті 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Посилання ОСОБА_1 на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 363/2981/16-ц (провадження                № 61-4043св18), є безпідставним, оскільки у вказаній справі судом встановлено факт, що вимушене переселення заявників з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області без визначення розмірів майнової та моральної шкоди.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції про наявність спору про право та відсутність у зв`язку з цим правових підстав для встановлення в порядку окремого провадження фактів, про які просить заявник.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо клопотання  ОСОБА_1  про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 заявила клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що внаслідок особливостей позовного провадження вимога про встановлення фактів щодо розміру майнової та моральної шкоди може призвести до тривалого вирішення справи, а тому принциповим у цьому випадку є визначення порядку розгляду таких справ в окремому провадженні.
 
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
 
За наведених обставин Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання  ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки в цій справі судами правильно застосовано норми процесуального права, а наведені у клопотанні аргументи не свідчать про наявність виключної правової проблеми і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
В задоволенні клопотання  ОСОБА_1  про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. О. Кузнєцов	
 	 	
 	М. Ю. Тітов