Постанова
Іменем України                                 
 
06 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 358/384/19
 
провадження № 61-2013св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),   Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 09 жовтня          2019 року у складі судді Корбута В. М. та постанову Київського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Борисової О. В.,  Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 

 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк (далі - АТ КБ) «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву                  від 17 березня 2011 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 20 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. 
Вказувало, що свої зобов`язання за договором та угодою виконало                        у повному обсязі, а саме надало ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, останній належно не виконує свої зобов`язання, що призвело до того, що станом на 07 лютого 2019 року виникла заборгованість у сумі 50 294,08 грн, яка складається з:                      19 386,93 грн - заборгованість за тілом кредиту; 13 077,07 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 14 121,95 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 836,98 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500 грн - штраф (фіксована частина); 2 371,15 грн - штраф (процентна складова).
Ураховуючи наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути із         ОСОБА_1 на свою користь вказаний розмір кредитної заборгованості.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Заочним рішенням Богуславського районного суду Київської області                 від 09 жовтня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 березня 2011 року у розмірі 19 386,93 грн та судовий збір у розмірі 740,55 грн, а всього 20 127,48 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, у даному випадку, не можливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», що розміщені на банківському сайті, які не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного 17 березня 2011 року між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 09 жовтня 2019 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення районного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування немає.
Апеляційний суд вважав, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені та штрафів є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду,                                    АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмовлених позовних вимог та направити справу в указаній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про приєднання, які регулюються положеннями статті 634 ЦК України. Укладення вказаного виду договору підтверджується змістом анкети-заяви, за умовами якої позичальник своїм підписом приєднується і погоджується виконувати Умови та Правила банківських послуг, Тарифи банку, що в цілому складають договір банківського обслуговування. Відсутність підпису позичальниці на Умовах та Правилах надання банківських послуг не свідчить про те, що він не був ознайомлена з ними та відсутності наявності у нього заборгованості за кредитом. 
Вказує, що з матеріалів справи видно, що позичальник отримав кредитні кошти, користувався ними, проте у зв`язку з порушенням своїх зобов`язань за кредитним договором допустив заборгованість, чим порушив права банку. 
Крім того суди не надали належної оцінки тому, що крім заяви-анкети про приєднання до банківських послуг,  ОСОБА_1 також підписав 17 березня 2011 року довідку банку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», яка містить умови щодо відсотків за користування кредитом, порядку нарахування пені та штрафів.
Зазначає, що суди помилково взяли до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі                   № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), оскільки висловлена судом позиція стосувалася конкретної справи та не стосується правовідносин, які виникли у справі, яка перглядається.
 
Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Верховного Суду від 06 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2020 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
17 березня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з якою виявив бажання отримати кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна» (а. с. 14).
 
Крім того, 17 березня 2011 року ОСОБА_1 була підписана довідка про умови кредитування (а. с. 15).
 
Внаслідок укладення кредитного договору та отримання кредитної картки ОСОБА_1 було видано кредит у розмірі 20 000 грн, шляхом встановлення відповідного кредитного ліміту на платіжну карту.
 
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належно не виконував, унаслідок чого за розрахунком банку, станом на 07 лютого              2019 року, утворилася заборгованість у розмірі 50 294,08 грн, яка складається з: 19 386,93 грн - заборгованість за тілом кредиту; 13 077,07 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 14 121,95 грн - нарахована пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина); 2 371,15 грн - штраф (процентна складова)
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно із частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині наведеним нормам законодавства не відповідають.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах 
та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові 
у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
У анкеті-заяві позичальника від 17 березня 2011 року процентна ставка, розмір та умови нарахування неустойки не зазначені.
 
Проте, у довідці про умови кредитування від 17 березня 2011 року зазначено базова відсоткова ставка за користування кредитом, розмір щомісячних платежів від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів                      до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісія (а. с. 15). 
Зазначена довідка підписана ОСОБА_1 . 
 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, нараховану пеню та штрафи.
 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, а також вказаної довідки про умови кредитування, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
 
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що вказано й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у провадженні № 6-16цс15 і не спростовано позивачем при розгляді справи, яка переглядається.
 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим                                              ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин                       (17 березня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (у березні 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
 
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю у п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження                   № 6-16цс15).
 
Колегія суддів зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
 
Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами                17 березня 2011 року шляхом підписання анкети-заяви. 
 
Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі                            № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Доводи касаційної скарги про неправильне врахування судами вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки, як у справі, яка була предметом перегляду Великою Палатою Верховного Суду, так і в справі, яка переглядається, встановлені подібні правовідносини.
Належних доводів щодо відступлення від вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду, заявник також не навів. Не вбачає таких підстав і колегія суддів, яка переглядає цю справу.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 13 077,07 грн, оскільки судом було встановлено, що до такого платежу було включено нараховані відсотки за завищеною процентною ставкою, яку не було встановлено ні в анкеті-заяві, ні в довідці про умови кредитування від 17 березня 2011 року, які були підписані ОСОБА_1 .
При цьому, заборгованість за тілом кредиту у розмірі 19 386,93 грн                            (з 20 000 грн встановленого кредитного ліміту), судом першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, була стягнута з відповідача на користь банку. А вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за базовою відсотковою ставкою за користування кредитом, банком заявлено не було (у позовних вимогах вказано, що заборгованість за нарахованими відсотками відсутня - 0,0 грн).
 
Також ні в анкеті-заяві, ні в довідці про умови кредитування від 17 березня 2011 року не міститься умов щодо «пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн», тому, з наведених вище підстав, вимоги банку про стягнення 836,98 грн відповідного платежу, теж є необґрунтованими і судами правильно відмовлено у задоволенні цієї вимоги.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Разом з тим, судами не було враховано, що вказана підписана відповідачем довідка про умови кредитування від 17 березня 2011 року містить інформацію щодо пені за несвоєчасність погашення заборгованості та штрафів, вимоги за якими було заявлено банком.
 
Пред`являючи позов, банк на підтвердження своїх вимог у цій частині, крім витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягу з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, також послався на вказану довідку про умови кредитування та надав розрахунки заборгованості відповідача за договором від 17 березня 2011 року                     (а. с. 5-13).
 
ОСОБА_1 не було спростовано розрахунків банку щодо заборгованості за вказаними пенею та штрафами, які передбачені у підписаній ним довідці про умови кредитування, що було його процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України.
 
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
 
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
 
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.  
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
 
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
 
Враховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
 
Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.
 
Отже, оскільки банком було одночасно заявлено вимоги до  ОСОБА_1 , як щодо пені, так і щодо штрафів за одне й те саме порушення, а саме за несвоєчасність погашення останнім заборгованості, то задоволенню підлягають тільки вимоги про стягнення пені.
 
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Отже, оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, то судові рішення судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати в зазначеній частині та ухвалити нове рішення, яким позов                                            АТ КБ «ПриватБанк» у цій частині задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь банку нараховану пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 14 121,95 грн.
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
 
Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Враховуючи, що колегія суддів скасовує судові рішення судів попередніх інстанцій частково та задовольняє позовні вимоги банку у розмірі                 14 121,95 грн, що складає 28 % від загальної ціни позову, то із                    ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню 537,88 грн у рахунок компенсації судових витрат за сплату судового збору за подання позовної заяви, 806,82 грн - за подання апеляційної скарги, а також 1 075,76 грн - за звернення до суду з касаційною скаргою, що є 28 % розміру сплаченого судового збору при зверненні, відповідно, до судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
При цьому, сплата банком судового збору в указаних розмірах підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»задовольнити частково.
 
Заочне рішення Богуславського районного суду Київської області                         від 09 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду                     від 27 грудня 2019 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасність погашення заборгованості та штрафів скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».
 
Стягнути із ОСОБА_1 (ідентифікаційний                                 номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором від 17 березня 2011 року у розмірі 14 121 (чотирнадцять тисяч сто двадцять одна) гривня 95 (дев`яносто п`ять) копійок.
 
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення штрафу відмовити.
 
У решті заочне рішення Богуславського районного суду Київської області  від 09 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду                     від 27 грудня 2019 року залишити без змін.
 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати за сплату судового збору за подання: позовної заяви у розмірі 537,88 гривень, апеляційної скарги          у розмірі 806,82 гривень та касаційної скарги у розмірі 1 075,76 гривень, а всього 2 420 (дві тисячі чотириста двадцять) гривень 46 (сорок шість) копійок.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк