ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 м.Рівне, вул.Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 року                                                                                  Справа № 924/1091/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Мельник О.В. ,  суддя Розізнана І.В. 

представники учасників справи не викликались;

розглянувши апеляційну скаргу Відповідача-Управління соціального захисту населення виконав-чого комітету Славутської міської ради на рішення господарського суду Хмельницької області від 19.12.2019р., повний текст якого складено 21.12.2019 року, у справі №924/1091/19 (суддя Гладій С.В.).

за позовом           Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі 
                             Хмельницької філії ПАТ «Укртелеком» м.Хмельницький
до                             Управління соціального захисту населення виконавчого комітету 
  Славутської міської ради м.Славута Хмельницької обл.
про стягнення     71 120 грн. 63 коп. відшкодування за надання телекомунікаційних послуг,-

У жовтні 2019 року ПАТ «Укртелеком» в особі Хмельницької філії ПАТ «Укртелеком» (надалі в тексті - Товариство) звернулось до господарського суду Хмельницької області із позовом, в якому просило стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради (надалі в тексті - Управління) 71 120 грн. 63 коп. відшкодування за надані телекомунікаційні послуги.(арк.справи 2-7).
Рішенням господарського суду Хмельницької області від 19.12.2019р. у справі №924/1091/19 задоволено позов та присуджено до стягнення з Відповідача на користь Позивача 71 120 грн. 63 коп.(арк.справи 202-205).
Рішення вмотивоване тим, що Позивач, як оператор телекомунікацій, надає послуги зв`язку споживачам, в тому числі й на пільгових умовах. За березень-серпень 2019 року Позивачем надано послуги зв`язку на пільговій основі. При цьому, головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, в даному випадку щодо відшкодування витрат на послуги зв`язку, які надавались споживачам на пільгових умовах є Управління праці та соціального захисту населення, тому саме на останнє покладено обов`язок щодо виконання зобов`язань з оплати наданих послуг зв`язку на пільгових умовах. 
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Відповідач подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, у якій просить скасувати рішення господарського суду Хмель-ницької області від 19.12.2019р. у даній справі та закрити провадження.(арк.справи 222-225).
Відповідач зазначає, що оскільки розпорядник бюджетних коштів за період спірних право-відносин не визначений, а також те, шо дані правовідносини виникли з зобов`язань закону відпо-відно то, до компетенції господарських судів дана справа не відноситься, тому підтягає закриттю, оскільки відноситься до компетенції суду в порядку адміністративного судочинства України. Піс-ля внесення змін від 21 червня 2017р. правовідносини виключені з Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних і на даний час в Управління ради відсутні законодавчо встановлені права і обов`язки щодо фінансування пільг з послуг зв`язку. До-говір між Позивачем і Відповідачем підписаний не був і у правовідносини вони не вступали, отже й вимоги Позивача є безпідставними. Крім того, Управління як орган місцевого самоврядування, не може відповідати за зобов`язання держави перед юридичними особами.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.02.2020р. відкрито апеляційне провадження у справі №924/1091/19. Крім того, ухвалено розглядати апеляційну скаргу без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового про-вадження.(арк.справи 240).
10.03.2020р. на адресу апеляційного суду надійшов відзив Позивача, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.(арк. спра-ви 244-251).
Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуаль-ного права, Північно-західний апеляційний господарський суд                                                             
ВСТАНОВИВ:
З матеріалів справи вбачається, що предметом діяльності ПАТ «Укртелеком», зокрема По-зивача - Хмельницької філії ПАТ «Укртелеком», є надання телекомунікаційних послуг, у тому чис-лі місцевого, міжнародного та рухомого (мобільного) зв`язку, комп`ютерного зв`язку, радіозв`язку, послуг цифрового телебачення, інших послуг мультисервісних мереж та інших телекомунікацій-них додаткових (супутніх) послуг.(арк.справи 152-160).
Матеріали справи свідчать, що протягом березня-серпня 2019р. Товариство надало телеко-мунікаційні послуги населенню на пільговій основі на суму 71 120 грн. 63 коп., а саме: в березні на 12 924 грн. 22 коп., в квітні на 12 536 грн. 06 коп., в травні на 12  124 грн. 59 коп., в червні на 11133 грн. 93 коп., в липні на 11 046 грн. 55 коп., в серпні на 11 355 грн. 28 коп., вартість яких під-лягає відшкодуванню, про що свідчать розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних із наданням пільг за березень-серпень 2019р. за формою №2-пільга з супровідними листами, реєст-ри поштових відправлень, описи вкладення у цінний лист, списки згрупованих відправлень.(арк. справи 16-151).
Крім того, у відповідь на претензії Позивача від 20.03.2019р. №03/608, від 17.05.2019р. №03/580, від 12.06.2019р. №03/795, від 12.07.2019р. №03/932, від 15.08.2019р. №03/1054 щодо погашення заборгованості, Відповідач листами від 26.04.2019р., від 18.06.2019р., від 12.07.2019р., від 01.10.2019р. та від 11.09.2019р. повідомив, що після внесення змін постановою КМУ №426 до постанови КМУ від 04.03.2002р. №256 - з 21.06.2017р. обов`язок компенсувати пільги з послуг зв`язку виключений, з огляду на що в Управління відсутні законодавчо встановлені підстави для оплати.(арк.справи 164-173).
У зв`язку із несплатою Управлінням 71   120 грн. 63 коп. відшкодування за надані телекому-нікаційні послуги Товариство звернулося до суду із позовом про стягнення такого відшкодування. 
Як зазначалося вище, рішенням від 19.12.2019р. господарський суд Хмельницької області задоволив позов, присудивши до стягнення з Управління на користь Товариства вказану суму. (арк.справи 202-205).

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального пра-ва, апеляційний суд вважає, що скарга безпідставна і не підлягає задоволенню з огляду на наступ-не:
Предметом позову є стягнення компенсації за телекомунікаційні послуги, надані пільговій ка-тегорії населення.
Зобов`язанням, відповідно до ст.509 ЦК України - є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Такі ж правила встановлює і ст.174 ГК України.
Згідно зі статтею 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, ін-ших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сто-рони та забезпечення загальногосподарського інтересу. 
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чи-ном відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного за-конодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або ін-ших вимог, що звичайно ставляться.(ст.ст. 525, 526 ЦК України). 
Вирішуючи даний спір, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу», Закону України «Про жертви нацист-ських переслідувань», Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закону України «Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус» і Закону України «Про охорону дитинства» - для певних категорій споживачів встановлені пільги з оплати за послуги зв`язку.
Відповідно до п.3 ст.63 Закону України «Про телекомунікації» та п.63 Правил надання та от-римання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою КМУ №295 від 11.04.2012р., спо-живачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні пос-луги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства Украї-ни. 
Позивач є оператором телекомунікацій, за рішенням НКРЗІ від 28.09.2006р. №384 його включено до Реєстру Операторів, провайдерів телекомунікацій за №74.
Статтею 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гаран-тії» встановлено, що пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання визначаються виключно законами України. Державні соціальні га-рантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підпри-ємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Отже, норми відповідних законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним кате-горіям громадян, за якими передбачено безумовний обов`язок оператора телекомунікаційних пос-луг надавати пільги визначеним категоріям громадян, якому кореспондується обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що Позивач як оператор телекомунікацій, на-дає послуги зв`язку споживачам, в тому числі й на пільгових умовах.
Постановою Кабінету міністрів України від 04.03.2002р. №256 зі змінами від 21.06.2017р. (чинному на час виникнення спірних відносин) затверджено Порядок фінансування видатків місце-вих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населен-ня за рахунок субвенцій з державного бюджету, згідно п.2 якого фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок суб-венцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах, бюджетах об`єднаних територіальних громад на зазначені цілі. Забороняється фінансування місце-вих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.
Пунктами 3, 4 вказаного Порядку в редакції чинній на час спірних правовідносин визначе-но, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, від-ділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих орга-нів рад, об`єднаних територіальних громад, до компетенції яких належать питання праці та соціа-льного захисту населення (далі - головні розпорядники коштів). Перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісяч-ним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню. 
Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів готують щомісяця інформацію про суми нарахованих соціальних виплат, пільг та житлових субсидій населенню та акти звіряння розра-хунків за надані послуги з підприємствами і надсилають їх фінансовим органам райдержадмініст-рацій, виконавчих органів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення), об`єднаних територіальних громад.(п.5 Порядку). 
Колегія суддів також зауважує, що абз.2 п.12 Порядку, фінансування видатків місцевих бюд-жетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за ра-хунок субвенцій з державного бюджету передбачено, що погашення кредиторської заборгованості за зазначеними державними програмами соціального захисту населення, яка утворилася станом на початок року, провадиться першочергово.
Відповідно до постанови Кабінету міністрів України №117 від 29.01.2003р. «Про єдиний дер-жавний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» (в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин) Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають пра-во на пільги (далі - Реєстр), - автоматизований банк даних, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із зако-нами України (далі - пільговики).
Реєстр складається з баз даних Мінсоцполітики, Міністерства соціальної політики Автоном-ної Республіки Крим, головних управлінь праці та соціального захисту населення обласних, Київ-ської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінь праці та соціального захисту насе-лення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, структурних підроз-ділів з питань праці та соціального захисту населення виконавчих органів міських рад.
Згідно з п.10 Положення, підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вар-тості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою « 2-пільга».
Уповноважений орган щомісяця звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжнос-тей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільгови-ку, не проводить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформа-ції.(п.11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на піль-ги).
Матеріалами справи стверджується, що Відповідач отримував від Позивача розрахунки за березень-серпень 2019р., про що свідчать реєстри поштових відправлень з супровідними листами, описи вкладення у цінний лист, списки згрупованих відправлень на суму 71 120 грн. 63 коп., а са-ме: в березні на 12 924 грн. 22 коп., в квітні на 12 536 грн. 06 коп., в травні на 12 124 грн. 59 коп., в червні на 11 133 грн. 93 коп., в липні на 11 046 грн. 55 коп., в серпні на 11 355 грн. 28 коп., вар-тість яких підлягає відшкодуванню, а прийнявши вказані розрахунки - не заперечував факту на-дання послуг і тим самим вчинив дії, які свідчать про визнання боргу. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що такі кошти не відшкодовувались Відповідачем з мотиву, що Державним бюджетом вони не передбачались.(арк.справи 16-151, 164-173). 
Вирішуючи даний спір, колегія суддів приймає до уваги, що згідно ч.6 ст.48 Бюджетного ко-дексу України (надалі в тексті - БК України), бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допо-моги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонент-ної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейст-вом України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.
Видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті «б» пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу (державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з держа-вного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у по-рядку, визначеному Кабінетом міністрів України.(ст.102 БК України).
Пунктом 14 Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України» від 20.12. 2016р. №1789-VIII зі змінами від 07.12.2017р. та 22.11.2018р., частину першу статті 91 Бюджетного кодексу України було доповнено пунктом 204 - пільги з послуг зв`язку, інші передбачені законо-давством пільги, що надаються ветеранам війни; особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; постраждалим учасникам Революції Гідності; особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; ветеранам праці; жертвам нацист-ських переслідувань; ветеранам військової служби; ветеранам органів внутрішніх справ; ветера-нам Національної поліції; ветеранам податкової міліції; ветеранам державної пожежної охорони; ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби; ветеранам служби цивільного захисту; ве-теранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; вдовам (вдівцям) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветера-нів Державної кримінально-виконавчої служби, ветеранів служби цивільного захисту та ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; особам, звільненим з вій-ськової служби, які стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби; особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю та особам, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше одного супроводжуючого); реабілітованим громадянам, які стали особами з інвалідністю внаслідок репресій або є пенсіонерами; громадянам, які постраждали вна-слідок Чорнобильської катастрофи; дружинам (чоловікам) та опікунам (на час опікунства) дітей померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою; багатодітним сім`ям, дитячим будинкам сімейного типу та прийомним сім`ям, в яких не менше року проживають від-повідно троє або більше дітей, а також сім`ям (крім багатодітних сімей), в яких не менше року проживають троє і більше дітей, враховуючи тих, над якими встановлено опіку чи піклування.
З врахуванням викладеного, п.204 ст.91 БК України, п.3 Порядку №256, колегія суддів відхи-ляє доводи Відповідача щодо відсутності у нього законодавчо встановленого обов`язку з відшко-дування або фінансування пільг з послуг зв`язку.
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту насе-лення, в даному випадку щодо відшкодування витрат на послуги зв`язку, які надавались споживачам на пільгових умовах є Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Славутсьої міської ради, тому саме на нього покладено обов`язок з оплати наданих послуг зв`язку на пільгових умовах.
Переглядаючи рішення у даній справі, колегія суддів зауважує, що з у листі від 30.06.2011р. №31-07310-10-24/16584 Міністерство фінансів України роз`яснило, що деякі програми, які віднося-ться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводить-ся відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах ус-тановлених норм (розмірів).
Таким чином, зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих жит-лово-комунальних послуг та послуг зв`язку, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визна-чених на цю мету бюджетних призначень.
Крім того, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з поста-чальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.
Апеляційний суд також виходить з того, що Закон не ставить обов`язок відшкодування у за-лежність від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконан-ня державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету та не передбачає випадків повного або часткового звільнення від обов`язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населен-ня відбувається у відповідності до вимог Законів України.
Не передбачає чинне законодавство України і обов`язковості укладення договору про відш-кодування витрат за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов`язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із законодавчих актів і не залежать від бажання сто-рін, чим спростовується заперечення Скаржника з підстав неукладення договору про надання теле-комунікаційних послуг.
При цьому, ч.2 ст.218 ГК України та ст.617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.
У зв`язку з чим, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002р. №5-рп/2002, від 17 березня 2004р. №7-рп/2004, від 01 гру-дня 2004р. №20 рп/2004, від 09 липня 2007р. №6-рп/2007).
Зокрема, у рішенні від 09 липня 2007р. №6-рп/2007, Конституційний Суд України вказав, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у не-рівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2). 
Разом з тим, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, держава зо-бов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутнос-ті правового регулювання покладаються на державу.
За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Єв-ропейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006р. №3477-IV - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі «Кечко проти Украї-ни» (заява №63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи за-кінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допуска-ється, доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення Суду). У зв`язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими вста-новлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими та Закону України «Про Державний бюджет» на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.
У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005р. у справі «Кечко проти України» зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсут-ність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005р. та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004р. зазначено, що від-сутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05. 2012р. у справі №11/446.
Таким чином, обов`язок відшкодування витрат за надані послуги зв`язку пільговим катего-ріям громадян виникає у Відповідача безпосередньо із законів України і не може бути припинений за його бажанням, що спростовує посилання, що Управління як орган місцевого самоврядування не може відповідати за зобов`язаннями держави, оскільки такий обов`язок покладено саме на Уп-равління.
Заперечення Відповідача стосовно того, що після набрання чинності Постановою КМУ від 21.06.2017р. №426 «Про внесення змін до Постанови КМУ від 04.03.2002р. №256» - не визначено порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання держаних програм соціального захисту населення щодо компенсаційних виплат за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян відхиляються колегією суддів з огляду на те, що згідно п.3 ст.63 Закону України «Про телекомунікації», телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установ-лені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекому-нікацій відповідно до законодавства України.
Відповідно до ст.19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціа-льні гарантії», державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Отже надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян є обов`язком По-зивача.
Невизначення порядку відшкодування різниці вартості послуг зв`язку на пільгових умовах проти повної вартості є непропорційним втручанням держави у право власності Позивача, непо-рушність якого гарантується Конституцією України та Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод».
В свою чергу, держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсут-ності правового регулювання покладаються на державу.
Аналогічні правові позиції наведені у постановах Верховного Суду від 06.06.2018р. у справі №911/1541/17, від 17.04.2018р. у справі №906/621/17, від 05.07.2018р. у справі №904/7478/17.
Телекомунікаційні послуги на пільгових умовах надавались Позивачем не за власною ініціа-тивою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок і, як наслідок, уповноважений на те державою орган - Управління (Відповідач у справі), в силу закону зобов`язаний відшкодувати По-зивачу ці витрати за рахунок бюджетних коштів.
Таким чином, Управління відповідає за зобов`язаннями, які виникли безпосередньо із за-кону, і така відповідальність не може ставитися в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких осіб. За вказаних обставин, у Відповідача наявний обов`язок відшкодувати надані Позивачем пос-луги пільговим категоріям осіб (за законом) підтвердженого розміру відшкодувань.
Крім того, необґрунтованим є посилання Скаржника на необхідність розгляду справи у по-рядку адміністративного судочинства, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.20 ГПК України - госпо-дарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні пра-вочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`я-зання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
З огляду на виникнення між сторонами саме господарських позадоговірних відносин, жо-ден з учасників яких у даному випадку не виконує щодо іншого свої владні, управлінські функції - відсутні підстави вважати, що пір про відшкодування управлінням вартості наданих телекомуні-каційних послуг не є господарським.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції що-до обґрунтованості вимоги про стягнення 71 120 грн. 63 коп., яка підлягає задоволенню, тому апе-ляційну скаргу Відповідача належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів Відповідача не встановлено.
Таким чином, матеріалами справи спростовуються доводи Скаржника про неправомірність висновків суду першої інстанції щодо характеру правовідносин сторін, змісту зобов`язань Відпові-дача, рівно як і твердження про невмотивованість висновку про обґрунтованість заявленого позову, а тому рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задо-волення.
Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та без-посередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України). 
Отже, доводи Скаржника зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст. 277, 278 ГПК України для скасування чи зміни ос-каржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарсько-го суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 34, 86, 129, 232, 233, 240, 270, 275, 276, 282, 284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Сла-вутської міської ради на рішення господарського суду Хмельницької області від 19.12.2019 року у справі №924/1091/19 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню до Верхов-ного Суду за виключенням випадків, передбачених ст.287 ГПК України.
3. Матеріали справи №924/1091/19 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Головуючий  суддя                                                                      Грязнов В.В. 

Суддя                                                                                              Мельник О.В.  

Суддя                                                                                              Розізнана І.В.