Постанова
Іменем України
 
09 червня 2020 року              
 
м. Київ
 
провадження № 22-ц/824/1678/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
за участю секретаря Ратушного А.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін»
 
на рішення Бородянського районного суду Київської області
 
в складі судді Міланіч А.М.
 
від 01 жовтня 2019 року 
 
по справі №360/1124/19 Бородянського районного суду Київської області
 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін»
 
до  ОСОБА_1 
 
про стягнення заборгованості за договором позики,
 
                                                    В С Т А Н О В И В: 
 
В травні 2019 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (далі - ТОВ «Веллфін», Товариство) звернувся до Бородянського районного суду Київської області з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останнього заборгованість у розмірі                    76 476,00 грн.
 
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 09.04.2016 між Товариством та ОСОБА_1 укладено договір позики в електронній формі, за умовами якого відповідачу на умовах строковості, зворотності, платності надано грошові кошти в сумі 1800,00 грн. Умовами договору передбачено, що позика надається строком на 30 днів. Також умовами договору передбачено нарахування відсотків за користування позикою, а саме: 1,8% від суми позики, але не менше ніж 20 грн 00 коп. за перший день користування позикою; 1,8% від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2. Договору; 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2. договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором.
 
Грошові кошти у розмірі 1 800,00 грн ОСОБА_1 отримав шляхом перерахування суми позики на картковий рахунок. При укладенні електронного договору позики сторони керувалися п.п. 4.1., 4.2 Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін», затвердженого наказом директора Товариства №2-1 від 27.10.2015, які розміщуються на веб-сайті позивача https://creditup.com.ua (далі - Правила) та п.п. 1.1., 1.3., 1.4. Договору, на підставі яких позичальник був ознайомлений з усіма істотними умовами отримання позики. 
 
Відповідач належним чином не виконував умови договору, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість, що станом на 13.05.2019 складає 76 476,00 грн, з яких:                              1 800,00 грн - заборгованість за основною сумою позики; 36 612,00 грн - заборгованість за відсотками; 38 064,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
 
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 01 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
 
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ "Веллфін" заборгованість за договором позики у розмірі 2 772 грн 00 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції не зазначено в рішенні про наявність в матеріалах справи повідомлення ТОВ "Платежі Онлайн", яке є належним доказом факту перерахування відповідачу грошових коштів, що останнім не спростовано.
Суд не дослідив та не взяв до уваги обставини, на які позивач посилався в позовній заяві, зокрема щодо порядку укладення Договору позики між сторонами, який підписано позичальником з використанням електронного одноразового ідентифікатора, що передбачає стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію". Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд в рішенні послався на положення Закону України "Про електронний цифровий підпис", який не регулює правовідносини, що виникли між сторонами, та безпідставно зазначив, що договір укладено з використанням цифрового підпису. Судом також не взято до уваги Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ "Веллфін", затверджені наказом директора ТОВ "Веллфін" №2-1 від 27.10.2015, якими закріплено надання позики шляхом використання одноразового ідентифікатора.
Судом не враховано, що ініціатива укладення договору надійшла від відповідача, який в                   п. 7.2. Договору позики підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил програми лояльності, текст яких розміщено на сайті позикодавця.
Вважав, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про безпідставність позовних вимог про стягнення відсотків, як таких що нараховані поза межами строку дії договору, внаслідок чого помилково взяв до уваги правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9510/12. Судом не враховано, що обставини справи та розрахунки за позовом ТОВ "Веллфін" не є тотожними з обставинами та розрахунками наведеними у постанові касаційного суду. За таких обставин, на думку позивача, суд першої інстанції не дослідив належним чином умови договору, укладеного між сторонами та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.
Також, як на підставу скасування рішення суду позивач навів в апеляційній скарзі обставини, які наведені в позовній заяві.
За вказаних обставин, просив скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 01.10.2019 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
 
Позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.
Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з'явився.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та їхніх представників. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення частини відсотків, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.
 
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ "Веллфін" є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності (розпорядження Нацкомфінпослуг №2606 від 27.10.2015 зареєстровано в реєстрі фінансових установ №16103225).
Порядок та умови надання ТОВ «Веллфін» грошових коштів у позику визначені Правилами надання грошових коштів у вигляді позики, затверджених наказом директора                               ТОВ «Веллфін» №2-1 від 27.10.2015.
09 квітня 2016 року між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 укладено Договір позики №29723 в електронній формі (далі - Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору позикодавець надає позичальникові на умовах, передбачених договором, грошові кошти в позику в сумі 1 800,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою зазначені у п. 1.5. цього Договору.
Пунктом 1.2. Договору визначено, що строк дії Договору 30 (тридцять) днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного  виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.
Позика надається строком на 30 днів (п. 1.3. Договору).
В п. 1.4. Договору сторони погодили, що дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання Договору позики між позичальником і позикодавцем.
Згідно пункту 1.5. Договору нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 
- 1,8 процента від суми позики, але не менше ніж 20 гривень за перший день користування позикою; 
- 1,8 процента від суми позики щоденно, починаючи з другого дня в межах строку, зазначеного в п. 1.2. цього Договору; 
- 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування  позикою понад строк зазначений в п.1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно повідомлення ТОВ «Платежі Онлайн» від 13.05.2019, яке відповідно до договору доручення № ФБ 211/11 від 18.11.2015 забезпечує здійснення Банками - еквайрами платежів клієнтів ТОВ «Веллфін» за допомогою сервісу Platon 09.04.2016 через вказану систему платежів було проведено успішно видачу займу в сумі 1 800,00 грн на банківську карту, зазначену відповідачем.
 
Згідно Графіку розрахунків до Договору №29723 від 09.04.2016 ОСОБА_1 надається сума позики у розмірі 1800,00 грн. В довідці також зазначено, що дата погашення - 09.05.2016. сума до сплати відсотків - 972,00 грн, а разом до сплати 2772,00 грн (а.с. 39).  
Як встановлено судом, ОСОБА_1 свої зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість.
Згідно довідки щодо заборгованості за Договором №29723 від 09.04.2016, наданої              ТОВ "Веллфін", станом на 13.05.2019 загальна сума заборгованості позичальника перед позикодавцем становить 76 476,00 грн, з яких: заборгованість за основною сумою позики складає 1800,00 грн; заборгованість за відсотками згідно договору складає 36 612,00 грн; заборгованість за простроченими відсотками згідно договору складає 38 064,00 грн (а.с. 41).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що він має право на отримання відсотків у сумі 972,00 грн, які передбачені умовами договору, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за договором. 
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення іншої частини відсотків, з огляду на таке. 
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України, яка передбачає свободу договору як одну із загальних засад цивільного законодавства.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між фінансовою компанією та фізичною особою - споживачем фінансових послуг.
Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Особливості регулювання відносин за договором, де однією із сторін є споживач, встановлюються Законом України "Про захист прав споживача".
За положеннями частини 5 статті 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України "Про захист прав споживача" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченому у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1, ч. 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як відсотки спотворює їх дійсне правове призначення оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання відсотки перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. 
Відповідно до положень пункту 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Такого ж висновку дійшов Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013, де зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
 
Як зазначалось вище, умовами договору укладеного між сторонами передбачено нарахування відсотків за користування грошовими коштами та за неналежне виконання умов договору, зокрема згідно п. 1.5. Договору позичальник має право нарахувати 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування  позикою понад строк зазначений в п.1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором.
Отже, виходячи з відсоткової ставки в день - 3,8%, річна відсоткова ставка за договором позики становить 1387%.
З наведеного слідує, що умови договору щодо встановлення сторонами розміру відсотків -3,8% в день від простроченої суми, що становить 1387% на рік, є несправедливими у розумінні статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми відсотків, яка в понад сорок разів перевищує розмір виданої суми позик, у разі прострочення виконання відповідачем зобов`язань за договором.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що розмір відсотків включено до умов договору за згодою позичальника, оскільки незалежно від виконання банком вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо надання усієї інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, останній відповідно до приписів ст. 18 цього ж Закону не повинен включати до кредитного договору несправедливих умов під страхом їх недійсності. 
Більш того, необхідно врахувати, що з позовом про стягнення заборгованості, в тому числі по відсотках, позивач звернувся через три роки після настання строку виконання умов договору щодо повернення позики та відсотків за користування позикою в межах строку дії договору. Тобто, на межі закінчення строків позовної давності (три роки), задля отримання максимальної суми від боржника внаслідок нарахування відсотків за вказаний строк. При цьому, якщо позичальник почне здійснювати оплату позики із часом, усі кошти будуть перерахованими спочатку на погашення необгрунтованого розміру відсотків, а потім основного боргу. Вказаний факт випливає зі змісту договору.  
 
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
 
Ураховуючи викладене, та виходячи із принципу справедливості, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов мотивованого та обґрунтованого висновку про стягнення відсотків в сумі 972,00 грн.
 
При цьому, застосування судом правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 28.03.2018 по справі №444/9510/12, де касаційний суд зазначив про відсутність правових підстав для стягнення відсотків нарахованих поза межами строку дії договору, не призвело до неправильного вирішення спору в цій частині, а тому не може бути підставою для скасування рішення суду, як вважає позивач.
 
Доводи апеляційної скарги, що судом не досліджено обставин укладення Договору позики, зокрема щодо підписання такого договору відповідачем з використанням електронного одноразового ідентифікатора, не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки рішення суду не містить висновку про відмову в стягненні частини відсотків у зв'язку з неукладенням договору.
 
Також, до уваги колегії суддів не приймаються і доводи апеляційної скарги про те, що в рішенні суду не зазначено про наявність повідомлення ТОВ "Платежі Онлайн", оскільки про наявність даного повідомлення судом першої інстанції зазначено в мотивувальній частині рішення (а.с. 84).
 
Фактично доводи апеляційної скарги за своїм змістом є доводами позовної заяви, яким суд першої інстанції надав правову оцінку.
 
Оскільки апеляційна скарга позивача не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 2772,00 грн, а також рішення суду в цій частині не оскаржувалося відповідачем, то суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України не переглядає рішення суду в цій частині.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду в частині, що оскаржувалося, без змін, а скарги без задоволення.
 
З огляду на те, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення суду, то відсутні і підстави для зміни розподілу судових витрат.
 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                                        (201 200,00 грн); справи незначної складності є малозначними справами.
 
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
 
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
              
                                              П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» - залишити без задоволення.
 
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 01 жовтня 2019 року в частині позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 09 червня 2020 року.
Головуючий                                                                                                          О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                       В.А. Кравець

                                                                                                                                Л.Д. Махлай