18.06.20
22-ц/812/1077/20 
Суддя суду першої інстанції Черенкова Н.П. 
Провадження: 22-ц/812/1077/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
18 червня 2020 року                м. Миколаїв Справа: 490/1673/20 
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2020 року, постановлену суддею Черенковою Н.П., в приміщенні цього ж суду, про передачу цивільної справи на розгляд іншого суду за матеріалами позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним,

В С Т А Н О В И В:
17 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати правочин мирову угоду від 26 червня 2013 року, укладений між ним та ОСОБА_1 про його відмову від позовних вимог щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 та визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_1 удаваним та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді застосування прав та обов`язків сторін за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2020 року матеріали вищевказаної позовної заяви за правилами виключної підсудності за місцем знаходження майна передано до Заводського районного суду м. Миколаєва, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1 , яка знаходиться на території Заводського району м. Миколаєва.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскарженої ухвали, просила її скасувати та направити справу для продовження розгляду до Центрального районного суду м. Миколаєва.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що, на час подачі ОСОБА_2 позову у даній цивільній справі, а саме 17 березня 2020 року, в провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва вже перебувала інша його позовна заява, подана до суду 16 березня 2020 року, до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним, з тим же самим предметом позову та з однакових підстав її подання, яка була того ж дня зареєстрована за № 490/1639/20. Оскільки, на час вирішення питання про передачу матеріалів даної цивільної справи за підсудністю до іншого суду, питання про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі № 490/1639/20, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду вирішено не було, районний суд, за думкою скаржника, відповідно до приписів п. 6 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, повинен був повернути позовну заяву у даній цивільній справі ОСОБА_2 .
Зазначене підтверджено і офіційними даними Єдиного державного реєстру судових рішень, з яких вбачається, що лише 26 березня 2020 року Центральним районним судом м. Миколаєва винесено ухвалу у справі № 490/1639/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину удаваним, якою вирішено відповідну позовну заяву повернути позивачу.
Заявник наголошувала на тому, що позивач навмисно зловживав своїми правами, на що також вказує і подання ним третьої ідентичної позовної заяви до цього ж суду 26 березня 2020 року (справа № 490/1869/20), за якою ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2020 року відмовлено у відкритті провадження відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу доводів апеляційної скарги не визнав, вважає оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм цивільно-процесуального права. 
Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності  цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тобто апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду (п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Направляючи справу за підсудністю до Заводського районного суду м. Миколаєва суд першої інстанції виходив з того, що мирова угода, затверджена в процесі розгляду іншої цивільної справи, є договором. 
Судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.
Право сторін у справі на укладення мирової угоди встановлено ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України, в редакції чинній станом на 26 червня 2013 року) (далі – ЦПК 2004 року) одним із способів вирішення цивільного спору є мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав і обов`язків сторін щодо предмета позову. Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 207 ЦПК України. 
В ухвалі про визнання мирової угоди у резолютивній частині докладно й чітко викладаються її умови і зазначається про закриття провадження у справі ( ч. 4  ст. 175 ЦПК 2004 року ), а також вирішуються питання, пов`язані з судовими витратами у справі.
Визнання судом мирової угоди з одночасним закриттям провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо визнання мирової угоди і щодо закриття провадження.
Отже, мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати удаваною у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та визнання регламентовано відповідними положеннями  ЦПК України.
При цьому порядок оскарження та підстави скасування судових рішень регулюються процесуальним законодавством, а не нормами матеріального права.
Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов безпідставного висновку про можливість розгляду мирової угоди як договору у цивільно-правовому розумінні та визнавання удаваною у позовному провадженні.
Крім того, як посилався ОСОБА_2 мирова угода була визнана ухвалою Заводського суду м. Миколаєва від 26 червня 2013 року у цивільній справі № 487/5188/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року зазначена ухвала була скасована, а справу № 487/5188/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики було направлено до Центрального районного суду м. Миколаєва для продовження розгляду. На теперішній час розгляд справи триває.
Таким чином мирова угода не може розглядатися як правочин у цивільно-правовому розумінні у позовному провадженні, що вказує на відсутність предмету спору, а це в свою чергу передбачає застосування судом визначених процесуальним законом правових наслідків, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції про передачу матеріалів справи на розгляд до Заводського районного суду м. Миколаєва не може вважатися такою, що прийнята у відповідності з вимогами процесуального права, а тому відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до Центрального районного суду м. Миколаєва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 18 червня 2020 року.