22-ц/804/88/20 
                                                                                221/3687/18 
                                               
                                                                                             Єдиний унікальний номер 221/3687/18
                                                                                             Номер провадження 22-ц/804/88/20 

                                                               П О С Т А Н О В А 
                                                            ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

02 червня  2020 року                                                                                          м. Маріуполь       

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді    Мальцевої Є.Є.,  суддів Биліни Т.І., Баркова В.М.,   
секретар судового засідання  Галстян Г.Г.,    
сторони : 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Військова частина НОМЕР_1 ,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи,  апеляційну скаргу  Військової  частини НОМЕР_1   на  рішення Волноваського    районного  суду  Донецької області від 20 червня  2019 року  у складі судді Безрук Т.В., 

                                                                   В С Т А Н О В И В:

11.06.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, заявою від 10.09.2018 року уточнив свої позовні вимоги і просив  стягнути з відповідача  - військової частини НОМЕР_1 втрачений заробіток за період з 20.12.2017 року по 01.01.2019 року. Позовні вимоги обґрунтовані наступним.  Вироком Волноваського районного суду Донецької області від 30.11.2017 року старший прапорщик головний старшина бригади військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами та звільнено від призначеного покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2016 році».  Позивач є потерпілим від вказаного злочину. Як встановлено вироком,  внаслідок винних необережних дій ОСОБА_2 позивачу спричиненні тілесні ушкодження у вигляді забійної рани лівої гомілки, відкритого осколкового перелому кісток лівої гомілки зі зміщенням, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння. У зв`язку із отриманими  травмами  позивачу встановлена друга група інвалідності з 20 грудня 2017 року по 01 січня 2019 року. 
Позивач вважає, що відповідач військова частина НОМЕР_1 на підставі ст. ст. 1187, 1195 та 1197 ЦК України зобов`язана відшкодувати йому втрачений заробіток за період з 20.12.2017 року по 01.01.2019 року. 

Рішенням Волноваського  районного суду  Донецької області від 20 червня   2019 року   позов задоволений: стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1   втрачений заробіток за період з 20 грудня 2017 року по 01 січня 2019 року в сумі 229475,24 гривень. 

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення  скасувати та відмовити в позові. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що  суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність  підстав для вирішення питання про відшкодування шкоди з відповідача. Так, суд посилався  на вирок суду 30.11.2017 року щодо  військовослужбовця  військової частини НОМЕР_1 та на довідку МСЕК, якою позивачу встановлена друга група інвалідності. Однак цими документами не встановлено причинно-наслідковий зв`язок із спричиненими позивачу травмами. Оскарженим рішенням такий зв`язок також не встановлено. 
Згідно до ч.1 ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. 
Довідкою МСЕК позивачу встановлена друга група інвалідності без визначення відсотків ступня втрати потерпілим професійної працездатності. Суд визначив розмір втраченого потерпілим внаслідок каліцтва заробітку, виходячи із загальної втрати працездатності. Однак порядок встановлення втрати працездатності регулюється Положенням про медико-соціальну експертизу, Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженими Постановою КМУ від 03.12.2009 року №1317.  Так, Положенням про медико-соціальну експертизу (п.11) МСЕК встановлюють ступінь втрати працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків. А сам по собі факт встановлення особі групи інвалідності не пов`язаний із втратою працездатності, оскільки особа може бути при цьому працездатною повністю або частково.  
Крім того, судом не прийнято до уваги, що легковий автомобіль, «Nissan Patrol», військовий номер НОМЕР_2 не перебував на обліку у вказаній військовій частині на час ДТП. 
Отже, судом не повно встановлені обставини, що мають значення для справи, тому на думку відповідача рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.  

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Толочного О.М., який підтримав доводи апеляційної  скарги, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Лісодіда О.В., які просили відхилити апеляційну скаргу,  перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів  вважає, що апеляційна скарга  підлягає   задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції встановив,  що  позивач достатньо довів відповідальність військової частини НОМЕР_1 за спричинення йому травим, яка  потягнула втрату постійного заробітку, оскільки такі обставини встановлені вироком суду. А врахувавши  положення ст.1195, ч.1 ст.1197 ЦК України,  суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення  втраченого потерпілим внаслідок каліцтва заробітку,  виходячи із загальної втрати працездатності. 

Перевіривши справу, колегія судді не може повністю  погодитися з таким висновком суду. 
Згідно з матеріалами справи   Волноваським  районним  судом  Донецької області  30.11.2017 року старший прапорщик головний старшина бригади військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами та звільнено від призначеного покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2016 році». 
Вироком встановлено, що 04.09.2017 року головний старшина бригади військової частини НОМЕР_1 польової пошти НОМЕР_3 старший прапорщик ОСОБА_2 , керуючи справним транспортним засобом військовим автомобілем марки «Nissan Patrol», військовий номер НОМЕР_2 , порушив правила безпеки дорожнього руху, встановлені п.п. 10.1, 16.13. Правил дорожнього руху України, і скоїв зіткнення з моторолером «MUSSTANG», без реєстраційного номеру під керуванням водія ОСОБА_1 ..  Внаслідок водію ОСОБА_1 спричинено  тілесні ушкодження у вигляді забійної рани підборіддя зліва, лівого колінного суглоба, забійної рани гомілки, відкритого осколкового перелому кісток лівої гомілки зі зміщенням, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння. ( т.1 а.с.10-14)
Згідно з  довідкою  МСЕК м. Маріуполя ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності з 20.12.2017 року до 01.01.2019 року (т.1 а.с. 16). 
В висновку МСЕК від 20.12.2017 року зазначена причина інвалідності позивача: загальне захворювання  – патологія опорно-рухового апарату, заборонена тяжка фізична праця,  праця з тривалою ходою, тривале перебування на ногах, дозволено працювати  вахтером, комірником, черговим приміщень.  (т.1 а.с.16). 
Висновком судово-медичної експертизи №15, проведеної під час апеляційного перегляду справи, встановлено,  що тілесні ушкодження, отримані ОСОБА_1 в результаті дорожньо-транспортної пригоди 04.09.2017 року, знаходяться в причинному зв`язку із встановленою йому 20.12.2017 року групою інвалідності. (т.2 а.с.12-16). 
Враховуючи вищевказане, характер травми ОСОБА_1 , яка відноситься до пошкодження опорно-рухового апарату, і що з 04.09.2017 року по 10.04.2018 року  він перебував на лікуванні у травматолога з діагнозом – відкритий багатоуламковий перелом обох кісток лівої гомілки, неможливо погодитися із доводами апеляційної скарги  відповідача, що  не доведений зв`язок між отриманням  позивачем  інвалідності і травмою від ДТП (т.1 а.с.17) 
Судом першої інстанції  також встановлено, що  легковий автомобіль «Nissan Patrol», кузов НОМЕР_4 був переданий військовій частині НОМЕР_1 на тимчасове використання, як гуманітарна допомога в 2016 році. Відповідно до наказу командира військової частини від 21.06.2016 року № 1548 автомобіль введено в експлуатацію, присвоєно  військовий номер НОМЕР_2 та закріплено за заступником командира частини полковником ОСОБА_3 ..  Відповідно до наказу керівника сил АТО 2016 року № 542, заявки командира частини від 24.06.2016 року № 26 даний автомобіль 27.08.2016 року був тимчасово поставлений на облік та 10.05.2017 року був знятий з обліку у відділенні військової інспекції безпеки дорожнього руху Луганського зонального відділу Військової служби правопорядку. Станом на 10.04.2019 року вказаний легковий автомобіль на військовому обліку у військовій частині не перебуває ( т.1 а.с. 56). 
Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарський, цивільній або адміністративний справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Частиною 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. 
Відповідно до положень ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 
Тому,   враховуючи встановлені  обставини, колегія суддів не може не погодитися із висновками суду про те,  що військова частина НОМЕР_1 є належним відповідачем за вимогами  ОСОБА_1 .
Такі обставини встановлені у вироку Волноваського районного суду Донецької області, який набрав законної сили, і нічим не спростовані відповідачем  - військовою частиною НОМЕР_1   ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді. 
Згідно з довідкою про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, старший прапорщик ОСОБА_2 в період з 16.06.2017 року по 17.10.2017 року безпосередньо брав участь в  антитерористичній операції в районі міста Волноваха, у військовій частині НОМЕР_1 (т.1 а.с.187). 
Позивачу ОСОБА_1 тілесні ушкодження внаслідок ДТП з вини старшого  прапорщика ОСОБА_2 ,  який керував  транспортним засобом військовим автомобілем марки «Nissan Patrol», військовий номер НОМЕР_2 ,  спричинені 04.09.2017 року. 
Той лише факт, що станом на час скоєння ДТП автомобіль «Nissan Patrol», військовий номер НОМЕР_2 не перебував на обліку у вказаній військовій частині, що вбачається з вищенаведеного листа ТВО військового коменданта військової комендатури м.Волноваха № 1130 від 09.04.2019 року, не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, яким в даному випадку є вказаний автомобіль. Оскільки, як вбачається з вищезазначеного листа, даний автомобіль був переданий військовій частині НОМЕР_1 на тимчасове використання у якості гуманітарної допомоги, його введено в експлуатацію та присвоєно військовий номер НОМЕР_2 . Отже право користування ним було набуто відповідачем на законних підставах. Навіть після того, як автомобіль був знятий з тимчасового обліку 10.05.2017 року, він продовжував використовуватися військової частиною НОМЕР_1 і станом на вересень 2017 року, що також встановлено вироком суду. 
Крім того,  вказаний автомобіль, який був визнаний речовим доказам у кримінальному проваджені за обвинуваченням ОСОБА_2 , згідно з вироком суду був повернутий за належністю військовій частині НОМЕР_1 , що відповідач не оспорював  і погодився з вироком в цій частині.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду і в цій частині,  оскільки рішення достатньо  мотивоване, і суд проаналізував заперечення і доводи відповідача, надав їм правильну  оцінку. 

Однак, перевіривши рішення в частині стягнення на користь  позивача ОСОБА_1 з відповідача суми втраченого заробітку, колегія суддів  не може погодитися із висновками суду першої інстанції. 

Суд правильно вказав, що згідно з ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
І відповідно до ч.1 ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.
Тобто, розмір втраченого заробітку (доходу) потерпілого обов`язково визначається з урахуванням втрати чи зменшення його професійної або загальної працездатності.
Відповідно до статті 24 Закону України «Про пенсійне забезпечення» причини й групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюються органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
З аналізу пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 5 вересня 2011 року №561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності.
Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.
Професійна працездатність- здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища.
Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах.
Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, у той час як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці, МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.
На підставі цих даних суд визначає розмір втраченого фізичною особою (у тому числі фізичною особою-підприємцем) внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.
Однак всупереч наведеним  нормам закону суд не встановив усіх необхідних складових для визначення втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню. Як вбачається з рішення,  суд  не встановив ступень втрати професійної працездатності позивача, хоча той працював на момент ушкодження здоров`я, а виходив з повної втрати загальної працездатності.    
Тобто,  суд не звернув належної уваги  на зміст висновків МСЕК, не врахував, що у період з 20.12.2017 року до 1 січня  2019 року позивач був непрацездатним, не надав оцінки вказаним висновкам МСЕК, відповідно до яких позивачу лише було встановлено  обмеження у праці, а не повне протипоказання, дозволені певні види легкої праці.  При цьому суд залишив поза увагою те, що інваліди II групи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Тобто інваліди ІІ групи не відносяться до непрацездатної категорії осіб.
Разом з тим, суд врахував,  що позивачу  встановлена друга група інвалідності на період з 20.12.2017 року по 01.10.2019 року  без визначення відсотків ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, і тому на підставі ч. 1 ст. 1197 ЦК України вважав можливим визначити розмір втраченого потерпілим внаслідок каліцтва заробітку,  виходячи із загальної втрати працездатності. 
Такий висновок очевидно суперечить вимогам матеріального закону, який регулює відповідні  правовідносини. 
Як вже зазначено,  розмір втраченого  фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. (ч.1 статт1197 ЦК України). 
Відповідно до частини четвертої статті 69 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» експертиза стійкого розладу функцій організму здійснюється медико-соціальними експертними комісіями, які встановлюють ступінь та причину інвалідності, складають (коригують) індивідуальну програму реабілітації особи з інвалідністю, в якій визначають реабілітаційні заходи відповідно до Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні».
Згідно з частиною першої статті 8 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» експертиза професійної придатності повнолітніх осіб з інвалідністю здійснюється медико-соціальними експертними комісіями.
За змістом пункту одинадцятого Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо).
Відповідно до змісту пункту 2.4.3 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, участь кількох експертів є обов`язковою при проведенні експертиз з визначення втрати загальної та професійної працездатності. Проведення цих експертиз здійснюється у відділах комісійних експертиз бюро судово-медичних експертиз управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів, у відділі комісійних експерти з республіканського бюро (Автономної Республіки  Крим), а також у судово-медичному відділі Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України.
Згідно з пунктами 2, 3 Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, комісійні судово-медичні експертизи у відділах комісійних експертиз бюро судово-медичної експертизи управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів, республіканського бюро (Автономної Республіки Крим) і в судово-медичному відділі Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України проводяться за постановою особи, яка проводить дізнання, слідчого, прокурора, судді або за ухвалою суду.
Експертизи у відділі проводяться з метою усунення протиріч між раніше проведеною експертизою та іншими матеріалами справи у випадку необґрунтованості висновків або сумнівів особи, яка проводить дізнання, слідчого, прокурора, судді або суду в правильності згаданої експертизи, а також з метою встановлення терміну зачаття, здатності до запліднення, проценту втрати професійної працездатності (додаток) і правильності надання медичної допомоги у випадках притягнення до кримінальної відповідальності медичних працівників за «професійні правопорушення».
Аналіз наведених норм свідчить, що належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок експертизи з визначення процента втрати працездатності.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1   посилався на те, що у період з 20 грудня 2017 року до 01 січня 2019 року він був повністю непрацездатним, а тому за цей період просив стягнути втрачений заробіток, за виключенням з цієї суми отриману у зв`язку з інвалідністю пенсією і виходячи із 100% від заробітку (доходу), який він мав до каліцтва. 
Суд погодився із такою позицією позивача, однак належних  доказів позивач  до суду не надав, у період з 20 грудня 2017 року до 01 січня  2019 року  МСЕК не встановлювалася ступінь втрати працездатності позивача. 
Згідно з висновком судово-медичної експертизи, проведеної за клопотанням позивача під час розгляду справи в апеляційному суді, експертами не встановлено ступінь стійкої втрати професійної працездатності, тому що позивач під час ДТП не виконував трудових обов`язків, і також  експертом не визначено  розміру стійкої (постійної) втрати загальної працездатності, оскільки наслідки ушкодження  встановити неможливо у зв`язку із продовженням процесу лікування, а  ступінь втрати працездатності можливо встановити лише після настання результату травми у виді стійких наслідків пошкодження, які не відновлюються і в незмінному виді зберігаються протягом всього життя. (т.2 а.с.12-18). 
Також з наданих 27.05.2020 року на вимогу колегії суддів позивачем медичних документів вбачається, що в 2018 році лікування позивача продовжувалося, і на час перегляду оскарженого рішення лікування його також триває. 
Відповідно до статей 12,13,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.
Таким чином, колегія суддів вважає,  що   висновки суду про те, що позивач у вказаний в позові період був повністю непрацездатним є помилковим та таким, що не узгоджується із наявними в матеріалах справи доказами, а тому визначення судом розміру втраченого позивачем заробітку за цей період є передчасним. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №2119/2-404/2-11 (провадження №61-32771св18). 
Згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене,  колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням  вимог чинного законодавства, тому підлягає  скасуванню  з вищевикладених підстав, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. 

У відповідності до положень ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи  справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При зверненні до апеляційного суду відповідачу  було відстрочено оплату за подачу апеляційної скарги 3442,12 гр  (т.1 а.с. 121) до ухвалення рішення по справі. 
Позивач ОСОБА_1 на час звернення до суду був особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання.  (а.с. 139)
На підставі п.9 ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються інваліди І та ІІ групи. 
Отже, позивач звільнений від сплати судового збору за розгляд справи.  
Відповідно до ч.7 статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, тому відстрочена відповідачу сума судового збору 3442,12 грн за апеляційне оскарження рішення суду стягненню з позивача не підлягає, а  компенсується за рахунок держави.  
Керуючись  ст.374, 367, 376, 381,382  ЦПК України, апеляційний суд 
                                                          П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Військової  частини НОМЕР_1   задовольнити.  
Рішення Волноваського  районного суду Донецької області від 20 червня  2019 року скасувати. 
В позовних вимогах ОСОБА_1 до Військової  частини НОМЕР_1   про стягнення  втраченого заробітку  – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 03 червня  2020 року.  

Судді                                                                                              Є.Є.Мальцева

                                                                                                         Т.І. Биліна   

                                                                                                          В.М. Барков