Єдиний унікальний номер 235/8069/19 
Номер провадження 22-ц/804/1346/20        

Донецький апеляційний суд

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року                   
м. Бахмут
Справа № 235/8069/19
Провадження № 22-ц/804/1346/20

  Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:      Біляєвої О. М.   (суддя-доповідач),     Папоян В. В.,       Тимченко О. О.,
секретар судового засідання           -           Гладух О. О.,
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Покровська міська рада Донецької області, 
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області в складі судді Величко О. В. від 10 лютого 2020 року, ухвалене у м. Покровську Донецької області, дата складення повного судового рішення - 10 лютого 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Покровської міської ради про визнання права власності на будинок за набувальною давністю.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона з серпня 2005 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Власником вказаного будинку була ОСОБА_2 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. З того часу на її будинок ніхто не претендував, спадкоємиця ОСОБА_3 - дочка     померлої  надіслала позивачеві нотаріально посвідчену заяву, що вона не приймає спадщину, що відкрилася внаслідок смерті матері. 
Позивач з серпня 2005 року до теперішнього часу відкрито, добросовісно та безперервно проживає у зазначеному домоволодінні, користується ним та за власні кошти проводить в ньому поточні ремонти, провела каналізацію і водопровід, замінила електропроводку, двері, вікна; збудувала душ, сплачує комунальні послуги, проти чого ніхто не заперечував. У зв`язку із вищезазначеним позивач відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) набула на будинок право власності, а тому вимушена була звернутися з даним позовом до суду.
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що підстави задоволення позовних вимог, передбачені статтею 344 ЦК України, відсутні, оскільки позивач знала власника спірного житлового приміщення, до якого була вселена за згодою ОСОБА_2 .
У березні 2020 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку  подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм процесуального та матеріального права і ухвалите нове рішення про задоволення позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 344 ЦК України і не врахував, що позивач більше десяти років відкрито, безперервно володіє нерухомим майном,  а тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Зокрема, суд не зважив на те, що дочка померлої - ОСОБА_3 відмовилася від прийняття спадщини і не заперечує проти прийняття спадщини ОСОБА_1 , про що зробила нотаріально посвідчену заяву            (ас. 68-70).
06 квітня 2020 року до Донецького апеляційного суду надійшов від Покровської міської ради відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень; оцінивши надані учасниками справи докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову (ас. 86-91).
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.
Покровська міська рада Донецької області не направила свого представника у судове засідання, про дату,  час і місце якого повідомлена в установленому порядку; звернулася із клопотанням про розгляд справи за відсутності її представника (ас. 85, 96).
Перевіривши доводи апеляційної скарги,  наведені у відзиві відповідача обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
У справі, яка переглядається, суд встановив, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Красноармійською державною нотаріальною конторою 16 квітня 1964 року, реєстр № 2524, власником будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. 
Згідно із нотаріально посвідченою 20 грудня 2006 року заявою ОСОБА_3 , дочки померлої, остання не приймала спадщину, що відкрилася внаслідок смерті        ОСОБА_2 ,  не бажає оформлювати спадкові права та не заперечує проти прийняття спадщини ОСОБА_1 . 
Позивач з серпня 2005 року відкрито, безперешкодно користується будинком за призначенням з додержанням правил користування, без порушень прав та інтересів інших осіб, а з 27 грудня 2005 року зареєстрована у спірному будинку.
Установивши ці обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).
Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.
Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.
Саме такий висновок щодо застосування відповідних норм права викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі                                   № 910/17274/17, Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 296/6949/17, від 10.10.2018 у справі № 638/7874/16-ц, від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц, від 06.03.2019 у справі                 № 336/2900/17-ц.
Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником житлового будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_2 , а тому не можна вважати володіння позивачем будинком, який залишився після смерті власника, добросовісним. Смерть ОСОБА_2 та неприйняття спадщини спадкоємцями, які могли б прийняти спадщину після смерті останньої, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати, що вона набула право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, відповідно до вимог ч. 3 ст. 263 ЦПК України  врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, а саме: статті 344 ЦК України, викладені в постановах Верховного Суду, і  дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд зважив на те, що давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.
Твердження апеляційної скарги про те, що утримання будинку та здійснення його ремонту підтверджує давність та відкритість володіння чужим майном, а дочка власника відмовилася від прийняття спадщини і не заперечує проти спадкування нерухомого майна ОСОБА_1 , не дає підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки для застосування статті 344 ЦК України вимагається наявність сукупності певних умов, яких у цій справі не встановлено. Факт відмови спадкоємця за законом від прийняття спадщини і його згода на прийняття спадщини позивачем не може бути підставою для застосування зазначеної статті, оскільки за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.
Аргументи відзиву про відсутність сукупності певних умов, зокрема добросовісності,  для застосування статті 344 ЦК України є обгрунтованими і прийнятними.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про  захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»).
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини третьої статті 376 ЦПК України  судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Суд апеляційної  інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення, оскільки суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 лютого 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Касаційна скарга  подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:                                                                             О. М. Біляєва

                                                                       В. В. Папоян 

О. О. Тимченко

Дата складення повного судового рішення - 14 квітня 2020 року

Суддя-доповідач                                                                                     О. М. Біляєва