ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 623/3979/19   
Провадження № 22ц/818/2221/20
29 квітня 2020 року 
м.Харків
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Овсяннікової А.І.
суддів             - Коваленко І.П., Котелевець А.В.
за участю секретаря – Чабан А.В.
учасники справи:
позивач  ОСОБА_1 
відповідачі Комунальне підприємство «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації», 
        Ізюмська міська рада Харківської області,
третя особа: Ізюмська державна нотаріальна контора 
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2020 року у складі судді Бєссонової Т.Д. у цивільній справі № 623/3979/19  за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації», Ізюмської міської ради Харківської області, третя особа: Ізюмська державна нотаріальна контора про відновлення порушеного права шляхом внесення змін до договору-купівлі продажу житлового будинку,-
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації», Ізюмської міської ради Харківської області, третя особа: Ізюмська державна нотаріальна контора про відновлення порушеного права шляхом внесення змін до договору купівлі-продажу житлового будинку.
В обґрунтування позову зазначає, що 30 червня 2010 року державною нотаріальною конторою посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Покупцем за договором був її чоловік ОСОБА_2 . Відповідно до договору він купив житловий будинок, що складається з чотирьох кімнат загальною площею 71,8 кв.м., що розташований на земельній ділянці 1340 кв.м.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Будинок було придбано в шлюбі та вона є спадкоємицею, що прийняла спадщину.
При оформленні спадщини нею виявлено невідповідність між даними зазначеними в договорі купівлі-продажу від 03 червня 1993 року та документами, що знаходяться в інвентарній справі.
Згідно довідки-характеристики, виданої Ізюмським МБТІ 18 березня 1993 року для укладання зазначеного договору купівлі-продажу площа земельної ділянки складає 1340 кв.м. Відповідно до рішення від 19 квітня 1954 за № 5/146 площа земельної ділянки складає 1400 кв.м.
Вважає, що проведена 18 березня 1993 року Ізюмським МБТІ помилкова інвентаризація є причиною допущеної помилки при складанні та посвідченні договору купівлі-продажу домоволодіння від 03 червня 1993 року, яка перешкоджає їй володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.
Вона зверталась з цього приводу до КП «Ізюмське МБТІ» та листом від 13 серпня 2019 року її повідомили, що нібито в 1976 році була змінена форма і конфігурація земельної ділянки.
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Ізюмської міської ради з питань містобудування, архітектури та земельних відносин від 28 серпня 2019 року зміна площі земельної ділянки відбулась в 2002 році.
Вважає, що у договорі купівлі-продажу невірно зазначено площу ділянки.
Просить відновити порушене право шляхом внесення змін до договору купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 від 03 червня 1993 року за реєстровим номером 1-1689, посвідченого Ізюмською Державною нотаріальною конторою щодо площі земельної ділянки, зазначивши 1400 кв.м. замість 1340 кв.м.
Відповідач КП «Ізюмське МБТІ» заперечував проти позову. 03 червня 1993 року ОСОБА_2 добровільно укладено договір купівлі-продажу домоволодіння на земельній ділянці розміром саме 1340 кв.м., а не іншим. ОСОБА_1 не була стороною вказаного договору, а тому вимагати внесення змін до договору не має права. Позивачем не надано суду доказів того, що вона є власником спірного будинку та доказів, що її права порушені.
Відповідач Ізюмська міська рада Харківської області та Ізюмська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явилися.
Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішенням мотивовано тим, що позивачкою не надано доказів на підтвердження права власності на спірне домоволодіння та взагалі порушення її прав. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 22 жовтня 1961 року та звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після його смерті, а тому є спадкоємицею за законом першої черги. Її вимоги не були пов`язані з розпорядженням спадковим майном, а тому обов`язкове свідоцтво про право на спадщину не потрібно.
Відповідачі до суду не надали ніяких доказів того, що зазначені зміни щодо площі, зміни конфігурації земельної ділянки дійсно відбулись, але суд зробив висновок про відсутність доказів порушення прав саме відповідачами.
Колегія суддів, вислухав суддю – доповідача, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи з 22 жовтня 1961 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Згідно договору купівлі-продажу від 03 червня 1993 року ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 1340 кв.м.
У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (стаття 152 ЗК України).
Частиною першою статті 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Аналогічні положення містить ст. 43 ЗК України 1990 року у редакції на час укладання договору купівлі продажу, а саме припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу.
За ст. 30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до рішення Виконкому Ізюмської міської ради від 19 квітня 1954 за № 5/146 площа земельної ділянки під будинком складає 1400 кв.м. Однак, у договорі купівлі -продажу помилково зазначено, що площа земельної ділянки - 1340 кв.м.
Між тим, як вбачається з матеріалів справи у грудні 2010 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до Ізюмське МБТІ з вимогами про визнання дій МБТІ щодо реєстрації характеристики площі земельної ділянки, на якій розташовано спірний житловий будинок, у відповідності з вимогами чинного законодавства та рішенням Ізюмського міськвиконкому № 5/146 від 19 квітня 1954 року незаконними та зобов`язати відповідача привести технічну документацію у відповідність з рішенням Ізюмського міськвиконкому № 5/146 від 19 квітня 1954 року.
Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 30 січня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
В ході судового розгляду встановлено, що рішенням Ізюмського міськвиконкому № 5/146 від 19 квітня 1954 року Ізюмському заготівельно-переробному пункту Харківської кондитерської фабрики «Октябрь» по АДРЕСА_2 . Криничному 7 «а»( нова адреса пров. Фруктовий, 13) виділено земельну ділянку площею 1400 кв.м.
В подальшому проведено технічну інвентаризацію та відповідно до журналу зовнішніх промірів домоволодіння від 21 січня 1957 року фактична площа земельної ділянки складає 1376 кв.м. В 1976 році була проведена первинна інвентаризація домоволодіння по АДРЕСА_1 по фактичним промірам земельної ділянки була встановлена конфігурація та форма земельної ділянки, площа якої склала 1340 кв.м. 
Дана площа власниками домоволодіння - Ізюмським заготівельно-переробний пунктом Харківської кондитерської фабрики «Октябрь», а в подальшому  Житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство оскаржена не була. 
Визначена у 1976 році по матеріалам первинної інвентаризації площа земельної ділянки 1340 кв.м. була чинною та зазначена у довідці-характеристики від 18 березня 1993 року, що видана КП Ізюмське БТІ відповідно до замовлення Житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством для проведення угоди - договору купівлі - продажу з ОСОБА_2 .
Також, у листопаді 2001 року Виконкомом Ізюської міськради пред`явлено позов до ОСОБА_2 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки для проїзду шириною 7,2 м. по АДРЕСА_1 .
Рішенням міського суду міста Ізюму від 07 жовтня 2002 року зобов`язано ОСОБА_2 повернути самовільно зайняту земельну ділянку для відновлення заїзду шириною 7,2 м. та знести самовільно збудований шиферний паркан.
З даного судового рішення вбачається, що рішенням виконкому Ізюмської міськради від 09 грудня 1977 року № 1131 від заготконтори Ізюмського РПС житловий будинок за спірною адресою прийнято на баланс ЖЕК. Згідно рішення виконкому Ізюмської місьради від 15 серпня 1989 року житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , розташованому на земельній ділянці площею 1340 кв.м., належить ЖЕК місьвиконкому та 16 травня 1990 року реєстраційне свідоцтво МБТІ видано на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці площею 1340 кв.м.
Отже, площа спірної земельної ділянки вже неодноразово була предметом судового розгляду та встановлено, що на час укладання договору купівлі-продажу площа земельної ділянки була визначена та становила 1340 кв.м. та цей розмір земельної ділянки було погоджено сторонами, про що свідчить укладання договору 03 червня 1993 року. 
За таких обставин позовні вимоги про внесення змін до договору купівлі продажу від 03 червня 1993 року та зазначення площі земельної ділянки 1400 кв.м. задоволенню не підлягають.
Підстав для скасування рішення суду не вбачається.
Відповідно до ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2020 рок ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області  від 22 січня 2020 року до ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, судові витрати у розмірі 1152 грн. 40 коп. підлягають стягненню з позивачки в дохід держави.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2020 року – залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області 23 жовтня 2000 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання АДРЕСА_1 ) в дохід держави 1152 грн 60 коп. (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні шістдесят копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 квітня 2020 року.
Головуючий –                                                                А.І. Овсяннікова
Судді:                                                                                І.П. Коваленко
                                                                                       А.В. Котелевець