Постанова                                                 
Іменем України
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 355/1060/16
провадження № 61-46057св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Сімоненко В. М., 
суддів: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Мартєва С. Ю.,                             Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Голуб С. А., Іванової І. В., Сліпченка О. І.,
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до              ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що позивач та відповідач перебувала у зареєстрованому  шлюбі з 30 листопада 1980 року по 25 серпня 2010 року.
 За час перебування в шлюбі відповідач приватизував земельну ділянку площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка). 
За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони вели спільне підсобне господарство та побудували на вищезазначеній земельній ділянці 1991 році житловий будинок, погріб, прибудову № 1, прибудову № 2, вбиральню та колонку, що знаходяться за адресою:   АДРЕСА_1 ).
Посилаючись на те, що, будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності, однак вони не домовились про порядок поділу нерухомого майна, позивач просила суд: визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку; визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку; визнати за позивачкою право власності на 1/2 вказаної земельної ділянки.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 23 травня              2018 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 10 липня                         2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 витрати на сплату судового збору в сумі 2015, 00 грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони вели спільне підсобне господарство та побудували на спірній земельній ділянці житловий будинок, погріб, прибудову № 1, прибудову № 2, вбиральню та колонку, 1991 року побудови, а тому спірний будинок є спільною власності подружжя, та підлягає поділу між сторонами порівну. Оскільки до      ОСОБА_1 перейшло право власності на 1/2 частину житлового будинку, до неї переходить і право власності на 1/2 частину земельної ділянки без зміни її цільового призначення, відповідно до статті 120 Земельного Кодексу України та статті 377 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку, суд виходив з того, що спірна земельна ділянка отримана відповідачем у власність 13 червня 2007 року на підставі державного акт ЯД 686488, шляхом приватизації, та є його особистою власністю, а тому відповідно до положень статей 81, 116 Земельного Кодексу Україниспільним майном подружжя не є.
Постановою Апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 23 травня                        2018 року скасовано та ухвалено нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Сплачений ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3022,00 грн стягнуто з ОСОБА_1 .
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що в період перебування у шлюбі сторони розпочали і закінчили будівництво спірного будинку у передбаченому законом порядку. На час розірвання шлюбу між сторонами не існувало такого об`єкту права власності, як житловий будинок. Технічний паспорт на будинок, як доказ наявності такого майна, судом визнано неналежним доказом, оскільки матеріали справи не місять доказів проведення інвентаризації будинку станом на 1991 рік, отже дані про час його будівництва могли бути записані лише зі слів особи, яка його замовляла. Крім того, статус будинку вказаний об`єкт набув лише в 2015 році, тобто після розірвання шлюбу.
Суд  визнав належним доказом  довідку виконавчого комітету Морозівської сільської ради від 20 жовтня 2017 року, відповідно до якої на виділеній ОСОБА_2 в 1991 році земельній ділянці у 1991 році була зведена будівля, яка включала три відділення: хлів, гараж з коморою, літню кухню. В період з 2010 року по 2015 рік літня кухня була переобладнана в житлове приміщення і зареєстрована як така 18 грудня 2015 року в БТІ.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
16 жовтня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2018 року та залишити в силі рішення Баришівського районного суду Київської області від 23 травня                      2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду про відсутність доказів набуття спірного будинку подружжям під час шлюбу, є безпідставними, оскільки момент набуття спірного житлового будинку підтверджується такими доказами, як: визнання відповідачем під час судового засідання в суді першої інстанції наявності спірного будинку на час розірвання шлюбу у 2010 році; технічним паспортом на будинок, в якому зазначено рік побудови - 1991 рік; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого в описі об`єкта нерухомого майна міститься рік побудови - 1991 рік; клопотання відповідача про призначення експертизи, містить посилання на перелік робіт, які були виконані ним після розірвання шлюбу, однак в даних переліках відсутні будь-які згадки про переобладнання будинку чи про те, що будинку не існувало на момент розірвання шлюбу. 
Також заявник зазначає, що відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи, яку проводив відповідач, з урахуванням списку виконаних робіт після розірвання шлюбу, частки у спільній сумісній власності будуть становити: 58 % у відповідача та 42 % у позивача.
Також заявник звертає увагу на те, що відповідачем визнавались всі обставини в повній мірі, тому на судових дебатах відповідач заявив про часткове визнання позову у відповідності до висновку експертизи.
Довідка виконавчого комітету Морозівської сільської ради від 20 жовтня                2017 року на яку посилається апеляційний суд не можна вважати належним та допустимим доказом, оскільки така довідка не підтверджує рік побудови чи добудови будь-яких об`єктів.
Доводи інших учасників справи
30 листопада 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Київської області                 від 12 вересня 2018 року залишити без змін.
29 листопада 2018 року ОСОБА_1 надіслала відповідь на відзив в якому зазначила, що довідка виконавчого комітету Морозівської сільської ради                    від 20 жовтня 2017 року на яку посилається апеляційний суд не можна вважати належним та допустимим доказом, оскільки така довідка не підтверджує рік побудови чи добудови будь-яких об`єктів. Також до відповіді на відзив позивач додала документи, які на її думку, свідчать про те, що дана довідка буда видана сільською радою на підставі показань свідків, та є помилково виданою.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного суду від 01 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Баришівського районного суду Київської області.
Справа надійшла до Верховного суду 18 листопада 2018 року.
Розпорядженням від 14 квітня 2020 року № 1076/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року визначено суддю - доповідача Петрова Є. В.
Ухвалою Верховного суду від 28 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року                № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону                     від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши, аргументи, наведенні у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Положеннями частини другої статті 389 Цивільно-процесуального Кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
Фактичні обставини, встановлені судами
Судами встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 30 листопада 1980 року по 25 серпня 2010 року.
13 червня 2007 року відповідач отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку.
Судом першої інстанції з копії технічного паспорту на будинок, встановлено, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони вели спільне підсобне господарство та побудували на вищезазначеній земельній ділянці спірний житловий будинок (1991 року побудови), погріб (1991 року побудови), прибудову № 1 (1991 року побудови), прибудову № 2 (1991 року побудови), вбиральню                       (1991 року побудови) та колонку (1991 року побудови), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбу вони розпочали і закінчили будівництво будинку у передбаченому законом порядку. На час розірвання шлюбу сторін не існувало такого об`єкту права власності як житловий будинок.
Відповідно до довідки виконавчого комітету Морозівської сільської ради                             від 20 жовтня 2017 року, встановлено, що на виділеній ОСОБА_2 в                      1991 році земельній ділянці по АДРЕСА_1 у 1991 році була зведена будівля, яка включала три відділення: хлів, гараж з коморою, літню кухню.                       В період з 2010 року по 2015 рік літня кухня була переобладнана в житлове приміщення і зареєстрована як така 18 грудня 2015 року в БТІ. (а.с.15 т.2)
Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи дійсна ринкова вартість будинку, без вартості земельної ділянки станом на 25 серпня 2010 року становила 129 582, 00 грн; ринкова вартість конструктивних елементів житлових приміщень та інженерних мереж, виконаних відповідачам ОСОБА_2 протягом періоду із вересня 2010 року по 2016 рік становить 20 534, 00 грн; дійсна ринкова вартість будинку, без вартості земельної ділянки станом на час проведення експертизи становила 131 917, 00 грн; розмір часток становить: позивача - 42/100, а відповідача 58/100 (а.с. 194-211, т. 1).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового                               або майнового права та інтересу. 
Згідно зі статтею 60 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норми статті 60 СК України передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. 
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
Статтею 380 ЦК України визначено, що житловим будинком як об`єктом права власності є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.
З врахуванням наведених вимог законодавства, будинок може бути об`єктом права спільної сумісної власності, якщо він споруджений з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятий до експлуатації і зареєстрований в Державному реєстрі прав власності та інших речових прав.
Позивач свій позов мотивував тим, що за час перебування у шлюбі сторони побудували спірний будинок. Позивач зазначає, що рік побудови є 1991.
Суд першої інстанції вважав дану обставину доведеною, та послався в своєму рішенні на технічний паспорт на будинок, виготовлений в 2015 році, в якому у розділі характеристика будівель і споруд зазначено, що житловий будинок, погріб під будинком, прибудова та вбиральня збудовані в 1991 році. 
Однак апеляційний суд, з такими висновками не погодився, вважав дану  обставину недоведеною, про що зазначив у мотивувальній частині рішення. Суд апеляційної інстанції зазначив, на час розірвання шлюбу сторін не існувало такого об`єкту права власності як житловий будинок.
Як встановлено судами, та вбачається з матеріалів справи, відповідачу                                     13 червня 2007 року видали державний акт на право власності на землю. Перебуваючи у шлюбі сторони почали будівництво будинку. Свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок виданий відповідачу 18 грудня                         2015 року, тобто після розірвання шлюбу.
Отже, суд апеляційної інстанції не встановив важливих для вирішення цього спору фактичних обставин, а саме коли було завершене будівництво, оскільки існує розбіжність щодо дати побудови будинку, 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 10 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову; стаття 12 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року).
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.
Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.
Разом з тим суд апеляційної інстанції наведені вище положення процесуального законодавства не врахували, не сприяли всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, протягом якого періоду відбувалось будівництво спірного житлового будинку, ступінь його будівельної готовності на час припинення шлюбних відносин, та можливість визначення окремих часток, що підлягають виділу, вартість будівельних та оздоблювальних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані при будівництві цього об`єкту нерухомості, або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. 
Оскільки на стадії касаційного перегляду справи виправити вказані недоліки неможливо, тому постанова суду апеляційної інстанції має бути скасована з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Отже, не встановивши фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та допустивши зазначені порушення норм матеріального і процесуального права, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спірного будинку, а суд апеляційної інстанцій дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, залишивши невирішеним спір між колишнім подружжям щодо житлового будинку.
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановлювати обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішення.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи, що саме судом апеляційної інстанції допущені порушення норм процесуального, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, встановити всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме коли було завершене будівництво, протягом якого періоду відбувалось будівництво спірного житлового будинку, ступінь його будівельної готовності на час припинення шлюбних відносин, та можливість визначення окремих часток, що підлягають виділу, вартість будівельних та оздоблювальних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані при будівництві цього об`єкту нерухомості, або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               В. М. Сімоненко
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров
    
   А. А. Калараш
                                                                                                            
С. Ю.Мартєв
  
С. П. Штелик