ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.005072 пров. № А/857/2781/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Ільчишин Н.В.,
                                                                                             Святецького В.В.,
секретаря судового засідання                                            Гавгун С.Р., 
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кедик М.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о        10 год. 27 хв. 27 січня 2020 року у справі №1.380.2019.005072 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними і скасування вимоги про сплату боргу та рішень,

В С Т А Н О В И В:

03.10.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, просив: визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки від 29.07.2019 № Ф-0000211307); визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 29.07.2019 № 0000201307, № 0000221307.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, є таким після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур, така реєстрація має відбуватися в добровільному, а не примусовому порядку, тоді як законодавством України не передбачено надання фізичній особі статусу фізичної особи-підприємця в обхід встановленій процедурі, в тому числі й за рішенням будь-якого суб`єкта владних повноважень. Суд першої інстанції вказав, що враховуючи те, що позивач не зареєстрований як фізична особа-підприємець (суб`єкт господарювання), тому оподаткування його доходів має здійснюватися із застосуванням встановлених Податковим кодексом України правил загальної системи оподаткування для платників податків - фізичних осіб, що не є суб`єктами підприємницької діяльності. Суд першої інстанції зазначив, що законодавство, яке діяло у момент продажу позивачем нерухомого майна, покладало обов`язок щодо сплати податку на сторону договору, а на податкового агента (нотаріуса) - обов`язок визначення відповідної суми, тобто нарахування податку, а також контроль за здійсненням сплати податку шляхом перевірки відповідного платіжного документа та вчинення дії щодо подання відповідної інформації податковому органу. У розглядуваних правовідносинах, як зазначено судом першої інстанції, податковим агентом позивача є приватні нотаріуси, які посвідчували договори купівлі-продажу об`єктів житлової нерухомості, що не заперечується сторонами. Суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір ставки податку та порядок сплати визначається в залежності від статусу такого платника, що є відмінними для фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року та винести постанову, якою в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що згідно з відомостями ЦБД ДРФО ДФС України за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 отримав дохід від операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого майна. Скаржник вказує, що визначаючи позивачеві податкові зобов`язання з єдиного соціального внеску, контролюючий орган виходив з того, що діяльність позивача, яка полягає у послідовному будівництві об`єктів житлового фонду з наступною реалізацією населенню для задоволення соціальних потреб, є підприємницькою, а тому доходи від такої діяльності підлягають оподаткуванню за правилами, встановленими для фізичних осіб-підприємців, а не для фізичних осіб, які реалізовують власну нерухомість. Зазначає, що будівництво багатоквартирних житлових будинків є безумовним підтвердженням того, що збудовані об`єкти нерухомості передбачали отримання прибутку від подальшого продажу, що є неодмінною характерною рисою підприємницької діяльності. Також вказує, що продаж в період з 01.01.2015 по 31.12.2016 великої кількості однотипних об`єктів нерухомості вказує на систематичність такої діяльності, що також супроводжується ризиками, що випливають з ринку нерухомості. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягали.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вказав, що рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, оскільки не зареєстрований як фізична особа-підприємець, не є суб`єктом підприємницької діяльності, а тому контролюючий орган не мав права донараховувати податки та платежі позивачу.
В судовому засіданні представник скаржника апеляційну скаргу підтримав, від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, на підставі наказу Головного управління ДФС у Львівській області №1528 від 12.03.2019, наказу ГУ ДФС у Львівській області від 28.03.2019 №1921, ГУ ДФС у Львівській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків та зборів, дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи за період з 01.01.2015 по 31.12.2016, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2016.
За результатами проведеної перевірки складено акт від 05.07.2019 №990/13-7/ 3182704416 , згідно з висновками якого документальною позаплановою невиїзною перевіркою встановлено порушення вимог: - п.167.1 ст.167, п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України в результаті занижено податок на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 на загальну суму 791617,67 грн, в тому числі за 2015 рік на 301641,30 грн, за 2016 рік на 489976,37 грн; - п.4 ч.1 ст.4, абз.1 п.2 ч.1 ст.7, абз.1 ч.5 ст.8, абз.3, 5 ч.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено суму єдиного внеску з сум отриманого доходу за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 на загальну суму 23286,82 грн, в тому числі за листопад 2015 року 8128,82, за лютий 2016 року - 7579,00 грн, березень 2016 року - 7579 грн; - пп.187.1 ст.187, п.200.1, п.200.2, п.200.4 ст.200, п.201.1, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за період з 11.12.2015 по 31.12.2016 на загальну суму 753810,00 грн, в тому числі за лютий 2016 року на суму ПДВ 592774,00 та березень 2016 року на суму ПДВ 161036,00 грн;- пп.1.2, пп.1.3, пп.1.6 п.16-1 підрозд. 10 розд. XX, пп.163.1.1 п.163.1 ст.163, п.164.1.3 п.164 ст.164, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України в результаті чого занижено військовий збір за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 на загальну суму 86760,77 грн, в тому числі за 2015 рік - 30225,03 грн, за 2016 рік - 56535,74 грн; - пп.49.18.1 п.49.18 ст.49, п.203.1 ст.203 Податкового кодексу України в частині порушення строків подання податкової декларації по податку на додану вартість за січень-грудень 2016 року; - пп.16.1.2 п.16.1 ст.16, п.«а» п.176,1 ст.176, п.177.10 ст.177, пп.296.1.2 п296.1 ст.296 Податкового кодексу України, неналежне ведення обліку доходів, та в частині неведення обліку доходів і витрат за період з 01.01.2016 по 31.12.2018; - п. 3.2 р. ІІІ Наказу Міндоходів України від 09.09.2013 №454 «Про затвердження Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та п.4 ч.2 ст.6    Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464 (із змінами та доповненнями), в частині порушення строків подання звітів щодо суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 2015-2016 роки; - пп.49.18.5 п.49.18 ст.49, п.177.5 та п.177.11 ст.177 Податкового кодексу України, в частині порушення строків подання податкових декларацій про майновий стан і доходи за період 2015-2016 роки; - п.44.3 ст.44, п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України, в частині ненадання книги обліку доходів і витрат за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 та інших документів, що підтверджують результати здійснення господарської діяльності.
ОСОБА_1 подав заперечення на вказаний акт перевірки, які ГУ ДФС у Львівській області залишено без розгляду у зв`язку з порушенням терміну зазначеного у пункту 86.7 статті 86 ПК України, про що повідомлено листом від 01.08.2019 №37977/10/13.7.
За результатами перевірки та на підставі зазначеного акта, Головне управління ДФС у Львівській області винесло: - вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 29.07.2019 №Ф-000211307 у розмірі 23286,82 грн; - рішення від 29.07.2019 №0000201307 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у розмірі 340 грн.; - рішення від 29.07.2019 №0000221307 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у розмірі 7798,90 грн.
Не погодившись із винесеними рішеннями та вимогою, вважаючи, що такі прийнято з порушеннями норм чинного законодавства, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 2464-VI).
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закон № 2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Таким чином, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця і підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, яка відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону №2464 - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.
Отже, необхідними умовами для сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску.
В акті перевірки від 05.07.2019 №990/13-7/ 3182704416 контролюючим органом вказано, що за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 платник податків - фізична особа ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність, за результатами здійснення такої встановлено заниження чистого оподатковуваного доходу та заниження ЄСВ на загальну суму 23286,82грн.
Відповідно до частини 4 статті 8 Закону №2464 порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ПК України) встановлено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Підприємництво як вид господарської діяльності - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 Господарського кодексу України).
Відповідно до положень статті 50 Цивільного кодексу України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.
Разом з тим, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 Цивільного кодексу України).
Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як фізична особа.
При цьому, відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» державна реєстрація проводиться за заявницьким принципом.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи та підтверджено представником скаржника в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, позивач не зареєстрований як фізична особа-підприємець (суб`єкт господарювання).
Так, порядок оподаткування операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого майна визначено статтею 172 ПК України відповідно до пункту 172.2 якої дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті (житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення), або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу (Ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом).
Дохід від продажу об`єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об`єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону (пункт 172.3 статті 172 ПК України).
Відповідно до пункту 172.4 статті 172 ПК України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.
Пунктом 172.5 статті 172 ПК України встановлено, що сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи, зокрема, особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни.
Для цілей цієї статті під продажем розуміється будь-який перехід права власності на об`єкти нерухомості, крім їх успадкування та дарування.
Згідно з підпунктом 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу
Статтею 18 ПК України встановлено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.
Таким чином, на час продажу позивачем нерухомого майна обов`язок щодо сплати податку нормами ПК України покладено на сторону договору, а на податкового агента (нотаріуса) - обов`язок визначення відповідної суми, тобто нарахування податку, а також контроль за здійсненням сплати податку шляхом перевірки відповідного платіжного документа та вчинення дії щодо подання відповідної інформації податковому органу.
В акті перевірки від 05.07.2019 № 990/13.7/ 3182704416 вказано, що позивач як фізична особа під час нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 сплатив до бюджету податок на доходи фізичних осіб за ставкою 5% від визначеної вартості об`єктів нерухомого майна, що відповідає вимогам пункту 172.2 статті 172 ПК України.
В свою чергу, оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначено статтею 177 ПК України згідно з якою доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Відповідно до пункту 167.1 статті 167 ПК України: 
за період з 01.01.2015-31.12.2015 ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; 
за період 01.01.2016-31.12.2016 ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
Отже, розмір ставки податку та порядок сплати визначається в залежності від статусу такого платника, що є відмінними для фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців. 
Положення пункту 167.1 статті 167 ПК України застосовано контролюючим органом при розрахунку податку на доходи позивача за 2015 та 2016 роки, в результаті чого встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб всього в сумі 791617,67 грн.
Водночас, як вказано позивачем та не спростовано належними та допустимими доказами скаржником, усі договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна укладалися позивачем саме як фізичною особою, факт реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця відсутній, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо помилковості висновку контролюючого органу про порушення позивачем норм статті 177 ПК України. 
Вказане не спростовують й аргументи скаржника щодо систематичності та ризиковості діяльності позивача, які характерні для підприємницької діяльності, оскільки заборони щодо продажу фізичними особами протягом року більше як одного об`єкта нерухомого майна діюче законодавство не передбачає, а лише встановлює для цього відповідний режим оподаткування, передбачений статтею 172 ПК України.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оскільки вимога про сплату боргу (недоїмки) від 29.07.2019 № Ф-0000211307 та рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 29.07.2019 №0000201307, від 29.07.2019 №0000221307 прийняті за результатами висновків контролюючого органу щодо заниження позивачем суми чистого оподаткованого доходу, отриманого від підприємницької діяльності за період з 2015-2016 роки за здійснену ним діяльність як фізичної особи-підприємця, за встановлених вище обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що такі є протиправними та підлягають скасуванню.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності оскаржуваних вимоги та рішень про застосування штрафних санкцій, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Оскільки ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2020 року Головному управлінню ДПС у Львівській області відстрочено сплату 3457,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, доказів оплати такого скаржником не надано, тому такий слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань скаржника на користь Держави на рахунок Державної судової адміністрації України.
Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 січня            2020 року у справі №1.380.2019.005072 - без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (місцезнаходження: вул.Стрийська,35,м.Львів, 79003, код ЄДРПОУ 43143039) на користь Держави на рахунок Державної судової адміністрації України (отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106) 3457,80 грн. (три тисячі чотириста п`ятдесят сім гривень вісімдесят копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 28.05.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України