ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2704/20 Справа № 202/3682/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Петешенкової М.Ю., Деркач Н.М.
 
за участю секретаря судового засідання – Бондаренка В.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року та на додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградпостач» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
У червні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до ТОВ «Кіровоградпостач» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04 квітня 2018 року вона була прийнята на роботу в ТОВ «Кіровоградпостач» менеджером зі збуту з окладом у розмірі 8000 грн. 
Наказом № 245 від 21 травня 2018 року її було звільнено з займаної посади згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, за згодою сторін. 
Проте таку заяву про звільнення вона написала на пропозицію свого безпосереднього керівника ОСОБА_2 , фактично під психологічним тиском з боку останнього. 
Так, ОСОБА_2 після того як йому стало відомо, що вона вагітна, став наполягати на її звільненні, оскільки його не влаштовувало, що вона знаходиться на лікарняному. 
21 травня 2018 року, у зв`язку з поганим самопочуттям, вона, попередньо повідомивши керівництво, пішла з роботи, але вже в цей же день вона звернулась до відповідача з письмовою заявою, в якій повідомляла про відкликання заяви про звільнення, оскільки вона не відповідала її волевиявленню. 
22 травня 2018 року вона не була присутня на роботі у зв`язку з погіршенням здоров`я. Однак, коли 23 травня 2018 року вона з`явилась на роботі, її було повідомлено про звільнення за пунктом 1 частини1 статті 36 КЗпП. 
Крім того, позивачка зазначила, що вона була прийнята на роботу з помісячним окладом у розмірі 8000 грн. 
Проте, після звільнення їй була нарахована і виплачена заробітна плата за період з 04 квітня 2018 року по 21 травня 2018 року, виходячи з окладу 4 400 грн, таким чином, за час її роботи не була виплачена заробітна плата в сумі 5 640 грн. 
Враховуючи зазначене, позивачка просила скасувати наказ про її звільнення; поновити її на посаді в ТОВ «Кіровоградпостач» на посаді менеджера зі збуту з окладом 8000 грн; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути невиплачену частину зарплати, за період з 04 квітня 2018 року по 21 травня 2018 року у розмірі 5 640 грн ( а.с.1-4, 21-28, 131-135, т.1).
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 до ТОВ «Кіровоградпостач» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу — відмовлено (а.с.4-5, т.2).
Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року заяву ТОВ «Кіровоградпостач» про відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги адвоката — задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кіровоградпостач» витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги адвоката, у розмірі 2500 гривень (а.с.55-56).
Не погодившись з вказаними рішеннями суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою. Просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також, просить скасувати додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «Кіровоградпостач» про відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги адвоката відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів. 
Зазначає, що у порушенні законодавства, судом першої інстанції не перевірено, що заява про звільнення за згодою сторін написана під психологічним тиском.
Крім того, позивачкою, 22 травня 2018 року, на адресу відповідача була направлена заява від 21 травня 2018 року про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін.
Також, вказує на те, що під час оформлення наказу № 162-К від 04 квітня 2018 року про прийняття її на посаду менеджером по тендерам їй було повідомлено про розмір її окладу в сумі 8000 грн і, що це підтверджується відомостями, які були розміщені у рекламному оголошені відповідача на відповідному сайті.
       Зазначає про недоведеність понесених витрат на правничу допомогу (а.с.66-88, 99-118, т.1).
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Наказу № 162-К від 04 квітня 2018 року ОСОБА_1 була прийнята в ТОВ «Кіровогдадпостач» на посаду менеджера зі збуту з 04 квітня 2018 року. 
       Згідно із штатним розписом, затвердженим директором ТОВ «Кіровоградпостач» 26 березня 2018 року, посадовий оклад менеджера зі збуту становить 3 723 грн (а.с.63,198,199, т.1). 
       Наказом № 245-К від 21 травня 2018 року позивача звільнено з посади менеджера зі збуту з 21 травня 2018 року відповідно до пункту 1 частини1 статті 36 КЗпП на підставі поданої нею заяви (а.с. 29,62, т.1).
       11 листопада 2019 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення. В обґрунтування заяви представник відповідача зазначила, що судом при ухваленні рішення не в повному обсязі було вирішено питання про розподіл судових витрат. Так, судом не було вирішено питання про відшкодування відповідачеві понесених ним витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката у розмірі 5000 грн, на підтвердження надання котрої нею надавалися докази.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що написавши власноручно заяву про звільнення з 21.05.2018 року за угодою сторін, позивач проявила своє волевиявлення щодо її звільнення з займаної посади. Видавши 21.05.2018 року Наказ № 245-К про звільнення ОСОБА_1 з 21.05.2018 року, відповідач тим самим підтвердив згоду на звільнення позивача за угодою сторін. Зазначене свідчить, що між сторонами існувала домовленість щодо припинення трудового договору за взаємною згодою. Підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення невиплаченої частини зарплати та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.
       Стягуючи з позивача на користь відповідача витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги адвоката, у розмірі 2500 гривень, суд першої інстанції виходив з доведеності таких витрат. 
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст.5 ЦПК України).
       Згідно зі статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
       Частиною першою статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
       Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
       Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).
       Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника – статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу – статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) – статтею 45 цього Кодексу.
       Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір.
       Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
       Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.
       Верховний Суд у Постанові від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц зазначив, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.
       Колегія суддів дослідивши матеріали справи, дійшла до висновку, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін, про що свідчить особистий підпис позивача без жодних заперечень у наказі про звільнення за згодою сторін, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням вимог пункту 1 статті 36 КЗпП України.
       Судом обґрунтовано відмовлено також у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки звільнення позивача проведено законно і вимушеного прогулу не допущено. 
       Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не перевірено, що заява про звільнення за згодою сторін написана під психологічним тиском, є безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження та спростовуються зібраними у справі доказами.
       Незаконного впливу на позивачку при написанні заяви про звільнення за угодою сторін колегією суддів не встановлено. Суду апеляційної інстанції не було надано належних доказів, якими можуть бути відповідні рішення, якими встановлено винні дії відповідача у вчиненні незаконного впливу, тиску щодо позивачки.
        Посилання позивачки на те, що 22 травня 2018 року нею на адресу відповідача була направлена заява від 21 травня 2018 року про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін, є безпідставними, оскільки як вірно встановлено судом першої інстанції за результатами відстеження з офіційного сайту Укрпошти за штрих-кодом ідентифікатором 040732 20954420 даний поштовий конверт було здано на відділення пошти 22 травня 2018 року, тобто після звільнення позивачки (а.с.54, т.1). 
       Щодо стягнення невиплаченої частини зарплати, за період з 04 квітня 2018 року по 21 травня 2018 року, у розмірі 5640 грн, колегія суддів зазначає наступне.
       Працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 Закону «Про оплату праці»).
       Статтею 233 КЗпП України, частина 2, встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
       Встановлено, що позивач була прийнята в ТОВ «Кіровоградпостач» менеджером зі збуту з окладом 3723,0 грн. 
       Таким чином, посилання ОСОБА_1 на те, що під час оформлення наказу № 162-К від 04 квітня 2018 року про прийняття її на посаду менеджером по тендерам їй було повідомлено про розмір її окладу в сумі 8000 грн і, що це підтверджується відомостями, які були розміщені у рекламному оголошені відповідача на відповідному сайті, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки це спростовується записом в трудовій книжці позивачки, копією особової картки працівника, копією наказу про прийняття на роботу ОСОБА_1 , штатним розписом, довідкою про доходи ОСОБА_1 (а.с.6,7,61,63,199, т.1).
       Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення невиплаченої частини зарплати за період з 04 квітня 2018 року по 21 травня 2018 року, у розмірі 5640 грн.
       Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, колегія суддів зазначає наступне.
       Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.        
       Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
       Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
       1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
       2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
       3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
       4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
       При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
       Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів справи додано: договір про надання правничої допомоги від 18 червня 2018 року, додаткова угода до договору про надання правничої допомоги від 18 червня 2018 року, платіжне доручення № 3689 від 31 серпня 2018 року у розмірі 5 000 грн.
       Таким чином, відповідачем документально підтверджено витрати на правничу допомогу.
       За таких обставин доводи апеляційної скарги про недоведеність понесених витрат на правничу допомогу є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
       Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.
       Доводи, вказані в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з`ясував обставини по справі, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
       Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року — залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: