Справа № 461/9394/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д. 
Провадження № 22-ц/811/1876/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:63

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,
секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представниці позивачки Вельган К.П. – Бойко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Фролової Л.Д. від 08 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання прийняття рішення про надання житлового приміщення, -

в с т а н о в и л а :

       рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання прийняття рішення про надання житлового приміщення – відмовлено повністю.
       Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .
       В апеляційній скарзі просить скасувати рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте факт її народження (та видача свідоцтва про народження) був зареєстрований її матір`ю лише ІНФОРМАЦІЯ_2 . Незважаючи на це позивач з народження постійно проживала зі своєю матір`ю та іншими членами сім`ї у квартирі АДРЕСА_1 . Зазначає, що вірно встановивши обставини справи, суд прийшов до хибного висновку про те, що відповідачем не був порушений порядок відселення та надання житла особам, що потребують поліпшення житлових умов. Так, суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що хоча розпорядження про відселення мешканців будинку АДРЕСА_2 було прийнято у 1995 році, фактично нове житло було надано сім`ї ОСОБА_3 лише 03.10.1997 року. Водночас, факт народження позивача був зареєстрований 06.02.1996р. та при реєстрації вказано, що місцем її проживання є саме квартира АДРЕСА_1 . Таким чином станом на час фактичного відселення сім`ї ОСОБА_3 в інше житлове приміщення, позивач була мешканцем аварійної квартири на АДРЕСА_2 , а тому підлягала відселенню разом із сім`єю з виділенням житлової площі з розрахунку і на неї в тому числі та із внесенням відомостей про неї до ордера на відповідне надане нове жиле приміщення. Звертає увагу, що факт незвернення матері позивача за захистом прав своєї неповнолітньої дитини у 1995 році жодним чином не може слугувати підставою для відмови в позові в даному випадку, оскільки така обставина не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з предметом позову та не залежала від волі позивача. Так, при відселенні сім`ї ОСОБА_3 в інше житлове приміщення, позивач протиправно не була включена до мешканців квартири АДРЕСА_1 , що призвело до того, що вона не була включена до відповідного ордеру на житлове приміщення, в яке відбувалося відселення. Вказане мало наслідком відсутність у позивача юридичних прав користування новим жилим приміщенням, а, також, прав в подальшому на приватизацію цього житла. 
В судове засідання позивачка та представник відповідача не з`явилися, однак колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що інтереси позивачки у судовому засіданні захищала представниця.
Клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням карантину у м.Львові колегія суддів вважала необґрунтованим та відхилила. Оскільки жодних доказів про об`єктивну неможливість явки представника відповідача у судове засідання суду представлено не було. Так, не було надано доказів про певне захворювання представників відповідача, що унеможливлює участь у судовому засіданні, або зважаючи на вжиті заходи з запобігання поширення вірусної інфекції свідчить про необхідність уникнення участі у судовому засіданні, також відсутні будь-які дані про те, що відповідач як орган місцевого самоврядування не функціонує або функціонує з певними обмеженнями, тощо. Суд же апеляційної інстанції проводив розгляд справи у звичному порядку без обмежень учасників щодо участі у розгляді справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці позивачки на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної зави, апеляційної скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 31, 32, 50, 57, 110, 113 Житлового кодексу УРСР, п.1 постанови Ради Міністрів СРСР «Про деякі правила прописки громадян» від 28 серпня 1974 року №678, постанову Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ, ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанції; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, п. 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеціанською Комісією на 86-му пленарному засіданні, п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 12, 84, 141 ЦПК України, главу 19 ЦК України, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 . Її матір`ю зареєстрована ОСОБА_5 . Відповідно до картки квартиронаймача на службову квартиру АДРЕСА_1 , основним наймачем була зареєстрована ОСОБА_3 . Крім того, у квартирі проживали восьмеро членів сім`ї наймача, в тому числі мати позивача ОСОБА_6 ; позивач в картці не зазначена. Аналогічні відомості зазначені у поквартирній картці. У картці прописки ОСОБА_7 вказано, що остання проживала та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . Разом з нею у квартирі зазначені діти до 16 років: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . З реєстрації за даною адресою ОСОБА_7 знята 22 травня 1999 року на АДРЕСА_3 . Розпорядженням голови виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 05 квітня 1995 року № 221 було вирішено відселити мешканців квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 та АДРЕСА_1 у зв`язку з обвалом капітальної стіни суміжної споруди. Згідно з листом начальника Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 16 березня 2018 року, жителям квартири АДРЕСА_1 (чотири особи – ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 ) внаслідок відселення була надана трикімнатна квартира. У листі також зазначено, що оскільки позивач у вказаній квартирі зареєстрована не була, вимога про надання їй житла не підлягає задоволенню. Оцінюючи позицію відповідача – Львівської міської ради, висловлену її представником в судовому засіданні та наведену у листі від 16 березня 2018 року щодо відсутності підстав для надання позивачеві окремого житлового приміщення у зв`язку з тим, що остання не була зареєстрована у відселюваній квартирі, суд вважав її хибною. Аналізуючи норми законодавства, суд вважав, що відсутність відомостей про позивача, як малолітньої дитини станом на момент виникнення спірних правовідносин, в облікових картках квартиронаймача та у картці прописки її матері ОСОБА_7 ), не свідчить про те, що ОСОБА_1 не проживала та не користувалася квартирою разом з іншими членами сім`ї основного наймача ОСОБА_3 . Крім того, у листі Львівського міського відділу ДРАЦС від 18 вересня 2018 року зазначено, що згідно з даними актового запису про народження ОСОБА_11 № 01 від 06 лютого 1996 року її місцем проживання є квартира АДРЕСА_1 . Отже, сам факт відсутності зареєстрованої по обліку прописки неповнолітньої дитини в розумінні постанови Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року не розглядалася судом як підстава для відмови у задоволенні позову. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем відповідно до вимог ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів порушення відповідачем порядку надання житлової площі у зв`язку з відселенням квартири. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про те, що мати позивача ОСОБА_6 після ухвалення місцевою радою рішення про відселення квартир зверталася до виконавчого комітету з приводу порушення житлових прав неповнолітньої дитини, необхідності врахування дочки при наданні нової квартири або необхідності надання додаткової житлової площі чи кімнати. Натомість, з пояснень представника позивача в судовому засіданні вбачається, що сім`я була забезпечена квартирою, яка складалася з трьох житлових кімнат, де проживали: в одній - баба позивача ОСОБА_3 , в другій - тітка позивача ОСОБА_10 з дитиною, а в третій - мати позивача ОСОБА_5 з самою ОСОБА_1 . Крім того, відсутні докази порушення Львівською міською радою вимог Житлового кодексу УРСР щодо площі наданої квартири, її благоустрою чи відповідності встановленим санітарним і технічним вимогам. Суду взагалі не були надані у якості доказів документи, які б містили відомості про отриману сім`єю трикімнатну квартиру, її площу та характеристики. Суд зазначив, що сторону позивача в судових засіданнях представляв адвокат Яцишин І.В., однак ні в підготовчому судовому засіданні, ні перед початком розгляду справи по суті останній не повідомляв про існування перешкод в отриманні доказів та не скористався своїм правом, передбаченим ст. 84 ЦПК України, на витребування доказів у зв`язку з неможливістю їх самостійного надання. За таких обставин, суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання надати житлове приміщення не доведені належними та допустимими доказами. При цьому, не може бути задоволена вимога представника відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
11.12.2018р. ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Львівської міської ради, у якому просила визнати протиправною бездіяльність Львівської міської ради та прийняти рішення про надання ОСОБА_2 у постійне користування окреме житлове приміщення, яке відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам з урахуванням вимог забезпечення громадян мінімальною жилою площею на одну особу відповідно до норм встановлених законодавством України.
Свої вимоги мотивувала тим, що вона з народження проживала спільно зі своєю матір`ю ОСОБА_12 в квартирі АДРЕСА_1 . У зв`язку з аварійним станом та загрозою безпеці мешканців у 1995 році її матір було відселено в інше житлове приміщення, однак без надання позивачці окремого житлового приміщення. У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Львівської міської ради із заявою про надання їй окремого житлового приміщення відповідно до норм законодавства. Однак, у наданні квартири позивачеві було відмовлено. 
Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 . Її матір`ю зареєстрована ОСОБА_5 .
Відповідно до картки квартиронаймача на службову квартиру АДРЕСА_1 , основним наймачем була зареєстрована ОСОБА_3 . Крім того, у квартирі проживали восьмеро членів сім`ї наймача, в тому числі мати позивачки ОСОБА_6 ; позивач в картці не зазначена. Аналогічні відомості зазначені у поквартирній картці.
У картці прописки ОСОБА_7 вказано, що остання проживала та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . Разом з нею у квартирі зазначені діти до 16 років: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . З реєстрації за даною адресою ОСОБА_7 знята 22 травня 1999 року на АДРЕСА_3 .
Розпорядженням голови виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 05 квітня 1995 року № 221 було вирішено відселити мешканців квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 а, АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 та АДРЕСА_9 АДРЕСА_2 у зв`язку з обвалом капітальної стіни суміжної споруди.
Згідно з листом начальника Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 16 березня 2018 року, жителям квартири АДРЕСА_1 (чотири особи – ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 ) внаслідок відселення була надана трикімнатна квартира. У листі також зазначено, що оскільки позивач у вказаній квартирі зареєстрована не була, вимога про надання їй житла не підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про те, що мати позивачки ОСОБА_6 після ухвалення місцевою радою рішення про відселення квартир зверталася до виконавчого комітету з приводу порушення житлових прав неповнолітньої дитини, необхідності врахування дочки при наданні нової квартири або необхідності надання додаткової житлової площі чи кімнати. 
Крім того, відсутні докази порушення Львівською міською радою вимог Житлового кодексу УРСР щодо площі наданої квартири, її благоустрою чи відповідності встановленим санітарним і технічним вимогам.
Відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».
Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе схвалити мотиви суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення, без додаткового дублювання.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу і на те, що факт не реєстрації позивачки у квартирі, що була надана для відселення та не реалізація нею права на приватизацію частки у такій не свідчать про неправомірність дій відповідача, а навпаки така бездіяльність має ознаки неправомірних дій з боку матері позивачки, яка була зобов`язана зареєструвати місце проживання малолітньої доньки та інших осіб, яким було надане житло для відселення та позивачка не позбавлена права на звернення з вимогами до таких осіб про відновлення своїх прав та законних інтересів.
Враховуючи наведене, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про відмову в задоволенні позову.
Тому, слід вважати доводи апеляційної скарги безпідставними та саму скаргу слід відхилити, оскаржуване ж рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року.

       Головуючий :                  Я.А. Левик

        Судді:                  Л.Б. Струс 

                                 М.М. Шандра