Справа № 451/1028/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Семенишин О.З.
Провадження № 22-ц/811/3838/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Радехівська центральна районна лікарня» Радехівської районної ради на рішення Радехівського районного суду Львівської області в складі судді ОСОБА_1 О ОСОБА_2 З. від 17 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства «Радехівська центральна районна лікарня» Радехівської районної ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а : 

       рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Радехівської центральної районної лікарні № 47 від 29.05.2018 року «Про звільнення з посади ОСОБА_3 ». Поновлено   ОСОБА_3    на   роботі   -   на   посаді   лікаря- стоматолога-терапевта стоматологічного відділу на 0,25 ставки з 21 червня 2018 року. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Радехівської центральної районної лікарні» Радехівської районної ради (ідентифікаційний код 01998101), місцезнаходження м.Радехів вул.Львівська,8 Львівської області в користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ), яка проживає АДРЕСА_1 , середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 21 червня 2018 року до дня винесення судового рішення про поновлення на роботі у розмірі 30 807 (тридцять тисяч вісімсот сім) гривень 83 (вісімдесят три) копійки (з урахуванням всіх обов`язкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню з заробітної плати). Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Радехівської центральної районної лікарні» Радехівської районної ради (ідентифікаційний код 01998101), місцезнаходження м.Радехів вул.Львівська,8 Львівської області в користь держави 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок судового збору. Вирішено, що рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_3 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць в розмірі 1925 (одна тисяча дев`ятсот двадцять п`ять) гривень 48 (сорок вісім) копійок підлягає негайному виконанню.
Дане рішення оскаржило КНП «Радехівська центральна районна лікарня» Радехівської районної ради.
В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у позові повністю за безпідставністю. Вважають, що оскаржуване судове рішення винесене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильністю установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження та оцінки; невідповідністю висновків рішення обставинам справи; прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню. Вказують, що відповідно п.1.5 Статуту лікарні – Власником лікарні є Радехівська районна рада, а орган управління – Радехівська районна державна адміністрація. Таким чином, суд неправильно та безпідставно прийшов до висновку, що Департамент охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації, правонаступник Головного управління охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації є одним з органів управління Радехівської центральної районної лікарні. Вказують, що винесені відповідачем накази про скорочення чисельності та штату працівників повністю відповідають вимогам законодавства України та Статуту діючого на час винесення наказів. Зазначають, що при вивільненні працівників за ч.1 ст. 40 КЗпП України, відповідачем було дотримано всі норми та вимоги трудового законодавства, а саме: факт скорочення чисельності та штату працівників було доведено відповідачем та підтверджено наступними доказами: 1) рішенням роботодавця про скорочення – наказами №59 від 26.02.2018р. та №62 від 06.03.2018р., 2) штатних розписів (до й після звільнення працівників) – Штатний розпис Радехівської ЦРЛ на 01.01.2018р. та Штатний розпис за 30.05.2018р. 3) Дорожня карта по проведенню оптимізації мережі ЗОЗ. Вважають, що суд провів неповне з`ясування обставин, яка мала значення для цієї справи, а саме, відповідно до наказу №108 від 30.05.2018р. штатний розпис з вивільненими посадами було впроваджено 30.05.2018р., а затверджено 20.03.2018р. органом управління згідно ч.1.5 Статуту Радехівської центральної районної лікарні – головою Радехівської райдержадміністрації за два місяці до намічуваних звільнень працівників за скороченням. Дата затвердження Штатного розпису з вивільненими працівниками, а саме 20.03.2018р. співпадає з датою ознайомлення позивача з наказом про скорочення та врученням їй повідомлення про звільнення. Про що і зафіксовано в копії Списку працівників посади яких скорочуються (підписи про ознайомлення з наказом про отримання повідомлення). Отож у відповідача мало місце зміни в організації виробництва та праці, зокрема відбулося скорочення чисельності та штату працівників. Вважають, що суд здійснив неправильне застосування норм матеріального права, стверджуючи, що у відповідача не відбулося скорочення чисельності штату та чисельності працівників ч.1 ст. 40 КЗпП України, а застосував норми ст. 31 КЗпП України – зазначивши, що у відповідача мали місце зміна істотних умов праці. Звертають увагу, що закон про профспілки вимагає лише попередити профспілку про намічувані скорочення, а не отримати її згоду. Зазначають, що твердження Суду про те, що відповідачем не було запропоновано іншу роботу на тому самому підприємстві, є такими що не відповідає дійсності. На виконання п.2.3. наказу №63 02.05.2018р. позивачу ОСОБА_3 було запропоновано іншу роботу, а саме: 0,25 ст. лікаря стоматолога – терапевта стоматологічного відділу (тимчасове місце праці), проте від запропонованої пропозиції позивачка відмовилась з письмовою відміткою на повідомленні. Інших вакансій в період з 20.03.2018 року по день звільнення позивача у відповідача не було. Вказують, що районний суд робить висновки про наявність однієї з підстав скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі позивача, що «станом на час звільнення позивача з роботи відповідач не мав можливості перевести його на іншу роботу у лікарні». Даний факт встановлює, що судом не в повному обсязі було проведено дослідження обставин справи. Чинним законодавством України не передбачається поновлення працівника на роботі, у разі неможливості переведення його на іншу роботу. Вважають, що такі висновки суду не ґрунтуються ні на нормах матеріального права, ні на обставинах справи. Також звертають увагу, що відповідач скористався правом звільнення позивача ОСОБА_3 за ч.1 ст. 40 КЗпП України без згоди виборного органу профспілки (ст. 43 КЗпП України) за відсутності обґрунтування відмови у згоді на звільнення. Проте, судом дані обставини, які мали значення для справи, було з`ясовано не в повному обсязі внаслідок неправильного їх дослідження та оцінки. При виборі та застосування норм права до спірних правовідносин суд не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення, зави про уточнення позовних вимог, а також письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у суді першої інстанції, апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 4, 13, 81 ЦПК України, п.п.1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», ч.1 ст. 3, ст. 4, ч.6 ст. 5-1, п.1 ч.1, ч.2 ст. 40, ст. 43-1, ч.ч.1, 3 ст. 49-2, ч.2 ст. 235 КЗпП України, ст. 64 ГК України, ст.ст. 43, 55 Конституції України, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-3048цс15, від 1 квітня 2015 року у справі №6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі №6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі №6-3048цс15, постанову Верховного Суду від 22.05.2019р. у справі №572/2429/15-ц, ч.3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ст. 27 Закону України «Про оплату праці», абз.3 п.2, п.5 розділу, п.8 розділу IV Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року, ст. 141 ЦПК України, та задовольняючи частково позов, виходив з того, що наказом Радехівської районної лікарні № 59 від 26.02.2018 року «Про скорочення чисельності та штату працівників Радехівської ЦРЛ» у зв`язку з приведенням чисельності та штату працівників Радехівської ЦРЛ до затвердженого фонду заробітної плати на 2018 рік, відповідно до проведеного аналізу використання трудового ресурсу, для підвищення ефективності і оптимізації управління ЦРЛ, впровадження реформування системи охорони здоров`я, переведення стоматологічної служби на самофінансування, у відповідності до п.2 протоколу наради голови ЛОДА від 18.11.2016 року № 2227/0/7-16, керуючись ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України було наказано заступнику з економічних питань ОСОБА_5 з 30.05.2018 року внести зміни до штатного розпису з виведенням (скороченням) з нього визначених у наказі посад. Підставою для винесення даного наказу, був протокол наради голови ЛОДА від 18.11.2016 року № 2227/0/7-16, якого не існує. Наказом Радехівської районної лікарні №62 від 6.03.2017 року «Про внесення змін до наказу по Радехівській ЦРЛ № 59 від 26.02.2018 р.» у зв`язку з виробничою необхідністю, керуючись п.1 ст.40, ст. 49-2 КЗпП України, було вирішено внести зміни до п. 1 наказу Радехівської ЦРЛ №59 від 26.02.2018 року «Про скорочення чисельності та штату працівників Радехівської ЦРЛ» та викладено його у новій редакції. Пунктом 2 цього ж наказу було зобов`язано начальника відділу кадрів ОСОБА_6 повідомити голову профспілкової організації медичних працівників Радехівської ЦРЛ про заплановане скорочення згідно внесених змін до наказу № 59 від 26.02.2018 р. із терміном виконання до 07.03.2018 р. 6.03.2018 року комісією в складі головного лікаря, заступника головного лікаря з медичного обслуговування, заступника головного лікаря з медичної частини, заступника головного лікаря з дитинства та пологової допомоги, заступника головного лікаря з економічних питань, в.о. завідувача поліклінікою, в.о. завідувача стоматологічним відділом, голови профкому медичних працівників, начальника відділу кадрів та юрисконсульта (секретар комісії) визначались кандидатури, які підлягають скороченню (вивільненню), згідно ст.40 КЗпПУ, питанням вісім якої вирішувалось питання про скорочення 1,5 ставки лікаря стоматолога терапевта стоматологічного відділу, зокрема і щодо ОСОБА_3 (0,25 ставки), за результатами якої усі члени комісії погодились, лише голова профспілкового комітету зазначив, що з питання «8» не згідний, що засвідчив своїм підписом. 20 березня 2018 року працівників ознайомлено про скорочення їх посад, що підтверджується списком та повідомлено позивача про скорочення її посади із наступним вивільненням. 9.04.2018 року головний лікар лікарні звернувся із поданням профспілкового комітету про надання згоди на розірвання трудового договору по скороченню штату щодо ОСОБА_3 . Із витягу з проколу 39 засідання профспілкового комітету Радехівської районної організації Львівської області працівників охорони здоров`я України від 2.05.2019 року вбачається, що останній не надав згоди на звільнення, на підставі п.1 ст.40 КЗпПУ, оскільки в наказі від 26.02.2018 року №59 «Про скорочення чисельності та штату працівників Радехівської ЦРЛ» не зазначено змін в організації виробництва та праці, які б стали підставою для проведення скорочення чисельності та штату працівників. Приведення чисельності та штату працівників до затвердженого фонду заробітної плати не є підставою для проведення скорочення. 8.05.2018 року головний лікар лікарні звернувся із поданням №751 до профспілкового комітету про надання згоди на розірвання трудового договору по скороченню штату щодо ОСОБА_3 , цієї ж є дати за №741 повторно. 25.05.2018 року повторно отримано відмову в наданні згоди на звільнення, оскільки підставою для скорочення лікарів стоматологів з посиланням на протокольне доручення голови ЛОДА йшла мова про переведення лікарів-стоматологів на самофінансування, тобто зміну істотних умов праці, а саме механізмів фінансування і оплати праці, а не скорочення посад, тому слід керуватися вимогами ст.32 КЗпПУ. Працівникам не пропонувалися для працевлаштування інші посади, відповідно до ст.49-2 КЗпПУ. Наказом Радехівської центральної районної лікарні № 47 від 29.05.2018 року «Про звільнення з посади ОСОБА_3 » ОСОБА_3 звільнено з роботи з посади лікаря-стоматолога-терапевта стоматологічного відділу на 0,25 ставки з 21 червня 2018 року у зв`язку із скороченням штату працівників Радехівської ЦРЛ за п.1 ст.40 КЗпП України. Суд зазначив, що у справах про поновлення на роботі обов`язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця. В той же час, відповідачем не подано до суду належних та допустимих доказів надання персональних пропозицій позивачці про усі наявні протягом терміну попередження конкретні вакантні посади, а також доказів, що вона відмовилась від запропонованих конкретних вакантних посад, що свідчить про не доведення відповідачем факту виконання ним в повному обсязі обов`язку, передбаченого ст.492 КЗпП України. Як, встановив суд, що відповідач діяв на підставі Статуту, відповідно до п.3.1.1. якого, лікарні надається право розробляти і затверджувати самостійно структуру, штатний розпис, кошторис доходів і видатків, принципи і структуру управління, керуючись доцільністю і пріоритетністю цілей та завдань, що поставлені перед нею в планово-економічних показниках, затверджених головним управлінням здоров`я. Суд зробив висновки про те, що відповідачем при винесенні оскаржуваного наказу було порушено наведені вище пункти свого Статуту, оскільки ним не було надано суду будь-яких доказів існування поставлених перед лікарнею в планово-економічних показниках цілей і завдань Департаменту охорони здоров`я Львівської ОДА, як правонаступника Головного Управління охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації як одного із органів управління. Також суд зазначив, що відповідач двічі звертався до профспілкового комітету із наданням згоди на звільнення, проте згоди так і не отримав. При прийнятті оскаржуваного наказу від 29 травня 2018 року «Про звільнення з посади ОСОБА_3 » та скорочення штатної чисельності працівників» відповідачем зазначено лише зміну істотних умов праці працівників (переведення на самофінансування), та покладений в основу протокол наради Львівської обласної державної адміністрації від 18.11.2016 року №2227/0/7- 16, якого не існує; не була виведена посада, на час прийняття рішення про скорочення чисельності штату; порушено ч.3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки повторне повідомлення профспілки про звільнення позивача мало місце 07.03.2018 року, в той час, як звільнення позивача мало місце 9.05.2018 року, тобто трьох місячний строк з 07.03.2018 року до часу звільнення не було дотримано, а також, відповідач в порушення вказаної норми закону не було надано будь - яких доказів проведення консультацій з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення наслідків будь-яких звільнень, що свідчить про те, що зміни не відбулися, тому суд зробив висновки про порушення відповідачем норм трудового законодавства та Статуту при звільненні. Саме по собі приведення чисельності та штату працівників до затвердженого фонду заробітної плати не може бути підставою для скорочення чисельності штату працівників. Оскільки звільнення ОСОБА_3 відбулося 21 червня 2018 року, а відтак середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих нею за попередні повні два місяці роботи, а саме, за березень та квітень 2018 року. Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства «Радехівської центральної районної лікарні» Радехівської районної ради №902 від 7.06.2019 року відповідача, нарахована заробітна плата позивача за березень та квітень місяці 2018 року становить 3723 (три тисячі сімсот двадцять три) гривні. Середньоденна заробітна плата обчислюється шляхом ділення 3723 гривні на 40 днів (20 робочих днів у березні та 20 робочих днів у квітні 2018 року) та становить 93 гривні 08 копійок. Середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць складає 1925 (одна тисяча дев`ятсот двадцять п`ять) гривень 48 (сорок вісім) копійок. А відтак, заробіток за час вимушеного прогулу з 21 червня 2018 року по день постановлення судового рішення складатиме 30 807 (тридцять тисяч вісімсот сім) гривень 83 (вісімдесят три) (93,08 грн. х 331 р.д.), і такий слід стягнути з відрахуванням всіх обов`язкових платежів і зборів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати. Враховуючи вищенаведене, суд в сукупності всіх обставин по справі, оцінивши винесені відповідачем накази з точки зору їх невідповідності вимогам законодавства України, Статуту відповідача та їх необґрунтованості по суті, відсутністю у відповідача змін в організації виробництва і праці на час їх винесення, зокрема скорочення чисельності штату працівників, а також того, що станом на час звільнення позивача з роботи відповідач не мав можливості перевести його на іншу роботу у лікарні, відсутність згоди профспілкового комітету на звільнення, суд зробив висновки про наявність підстав для визнання незаконним та скасування наказу Радехівської центральної районної лікарні № 47 від 29.05.2018 року «Про звільнення з посади ОСОБА_3 »., поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також суд прийшов до висновку, що оскільки роботодавцем є юридична особа, відсутні підстави стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, із ОСОБА_4 . Згідно із вимогами ст.141 ЦПК України, суд вважав за необхідне із відповідача стягнути судові витрати.
Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції – немає. Висновки суду вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а також судовій практиці Верховного Суду, що враховується судами при виборі та застосуванні норм права у спірних правовідносинах.
       25 липня 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до КНП «Радехівської центральної районної лікарні» Радехівської районної ради, ОСОБА_4 , у якому просила визнати незаконним та скасувати наказ Радехівської районної лікарні №47 від 29.05.2018 року «Про звільнення ОСОБА_3 ». Поновити ОСОБА_3 на роботі – на посаді лікаря-стоматолога – терапевта стоматологічного відділу на 0,25 ставки з 21 червня 2018 року. Стягнути з відповідачів Радехівської центральної районної лікарні та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 21 червня 2018 року до дня винесення судового рішення про поновлення на роботі. Покласти на відповідачів судові витрати по справі. 
       16 жовтня 2018 року ОСОБА_3 подала суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій остаточно просила:
?визнати незаконним та скасувати наказ Радехівської районної лікарні №47 від 29.05.2018 року «Про звільнення ОСОБА_3 »;
?поновити ОСОБА_3 на роботі – на посаді лікаря-стоматолога –терапевта стоматологічного відділу на 0,25 ставки з 21 червня 2018 року;
?стягнути з відповідачів Комунального некомерційного підприємства «Радехівська центральна районна лікарня» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 21 червня 2018 року до дня винесення судового рішення про поновлення на роботі у розмірі 30807 (тридцять тисяч вісімсот сім) грн. 83 коп.;
?покласти на відповідачів судові витрати по справі;
?допустити рішення до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. 
В обґрунтування позову зазначала, що 26 лютого 2018 року відповідачем було винесено наказ № 59 «Про скорочення чисельності та штату працівників Радехівської ЦРЛ». 06 березня 2018 року, наказом № 62г до наказу № 59 від 26.02.2018 року було внесено зміни та викладено його частково в новій редакції. Ці накази є абсолютно необгрунтованими по своїй суті та стали предметом судового оскарження. Правовою підставою для ствердження про незаконність наказів №№ 59 та 62г є порушення відповідачами положень ст.ст. 32, 40 КЗпП України при їх прийнятті. Зі змісту наказу № 59 «Про скорочення чисельності та штату працівників Радехівської ЦРЛ» випливає, що посада, яку обіймає позивач після його прийняття та підписання 26.02.2018 року зі штату Радехівської ЦРЛ не виведена. Наказ № 59 обґрунтований лише приведенням чисельності та штату працівників Радехівської ЦРЛ до затвердженого фонду заробітної плати на 2018 рік та переведенням стоматологічної служби на самофінансування. У відповідності до ч.ч.3, 4 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ст. 36 цього Кодексу. Таким чином, на думку позивача, заплановане скорочення працівників Радехівської ЦРЛ є незаконним з моменту прийняття первісного наказу про це, оскільки: - змін в організації виробництва та праці не відбулося, а посади не виведені із штатного розпису на час прийняття рішення про скорочення чисельності та штату працівників; - відповідачем в наказах обґрунтовано лише зміну істотних умов праці працівників; - покладений в основу прийняття наказів №№ 59 та 62г протокол наради Львівської обласної державної адміністрації від 18.11.2016 року №2227/0/7- 16 не існує. Про відсутність вказаного вище протоколу наради голови Львівської ЛОДА свідчить відповідь на адвокатський запит. Відповідачами порушено вимоги ст. 42 КЗпП України при прийнятті рішення про звільнення позивача. Зокрема, згідно ч. 1 цієї статті при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Сторона позивача стверджує про це, оскільки в п. 8 протоколу засідання комісії по визначенню кандидатур на скорочення (вивільнення) згідно ч. 1 ст. 40 КЗпП України роботодавцем абсолютно не було враховано кваліфікацію позивача. Відповідно до положень ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Радехівська ЦРЛ двічі 19.04.2018 року та 08.05.2018 року зверталася до голови профспілкової організації медичних працівників Радехівської ЦРЛ ОСОБА_7 з метою одержання попередньої згоди на звільнення позивача. Проте, за результатами розгляду обох письмових подань профспілка обґрунтовано відмовила у наданні такої згоди через недоведення роботодавцем існування змін в організації виробництва та праці. Така обґрунтована відмова профспілки виключає можливість законного звільнення позивача, виходячи з положень ст. 43 КЗпП України. Відповідачами було також порушено вимоги п. 3.1.1 Статуту Радехівської центральної районної лікарні у відповідності до якого лікарні надається право розробляти і затверджувати самостійно свою структуру, штатний розпис, кошторис доходів і видатків, принципи і структуру управління, керуючись доцільністю і пріоритетністю цілей та завдань, що поставлені перед нею в планово-економічних показниках, затверджених головним управлінням охорони здоров`я. Таким чином, відповідачами в порушення вимог статуту жодним чином не обґрунтовано в наказах про скорочення чисельності та штату працівників ту обставину, що нова структура штату, кошторис доходів та витрат або новий штатний розпис випливають із цілей та завдань, що поставлені перед нею в планово - економічних показниках, затверджених головним управлінням охорони здоров`я Львівської ЛОДА. Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Вважає, що роботодавцем при звільненні позивача порушено вимоги вказаної вище статті, оскільки ним не було запропоновано працівнику іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Докази відмови ОСОБА_3 від такої роботи відсутні. Згідно положень ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Грубі порушення закону, допущені під час звільнення позивача змушують його звертатися до суду за захистом своїх прав. Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Зважаючи на це, перед судом позивач ставить позовні вимоги про скасування незаконного наказу про своє звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім цього, у відповідності до положень ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 2 ст. 40 Кодексу (КЗпП України) встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.
Згідно п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП ( 322-08 ). Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення. Оскільки у зазначених вище нормах за їх змістом йдеться про профспілковий орган підприємства, установи, організації, профспілкові органи структурних підрозділів (цехів, управлінь, відділів тощо) можуть вирішувати питання про дачу згоди на звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, якщо їм таке право делеговане профспілковим органом підприємства, установи, організації. Встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.
Також, Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постановивід 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) вказав, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Крім цього, відповідно статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. 
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. 
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. 
Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Вказане, відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду України у справах № 6-1723цс17 та № 6-1264цс17.
Крім цього, згідно ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках:
ліквідації підприємства, установи, організації;
незадовільного результату випробування, обумовленого при прийнятті на роботу;
звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством;
поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;
звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації;
звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації;
звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян;
звільнення працівника, який вчинив за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібне) майна власника, встановлене вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;
призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду.
Законодавством можуть бути передбачені й інші випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди відповідного виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.
В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.
Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".
Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.
Враховуючи вказане, висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.
Вказане, відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України у справі № 6-703 цс15.
З матеріалів справи вбачається, що наказом Радехівської районної лікарні № 59 від 26.02.2018 року «Про скорочення чисельності та штату працівників Радехівської ЦРЛ» у зв`язку з приведенням чисельності та штату працівників Радехівської ЦРЛ до затвердженого фонду заробітної плати на 2018 рік, відповідно до проведеного аналізу використання трудового ресурсу, для підвищення ефективності і оптимізації управління ЦРЛ, впровадження реформування системи охорони здоров`я, переведення стоматологічної служби на самофінансування, у відповідності до п.2 протоколу наради голови ЛОДА від 18.11.2016 року № 2227/0/7-16, керуючись ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України було наказано заступнику з економічних питань ОСОБА_5 з 30.05.2018 року внести зміни до штатного розпису з виведенням (скороченням) з нього визначених у наказі посад (Т.1 а.с. 7).
Наказом Радехівської районної лікарні №62 від 6.03.2017 року «Про внесення змін до наказу по Радехівській ЦРЛ № 59 від 26.02.2018 р.» у зв`язку з виробничою необхідністю, керуючись п.1 ст.40, ст. 49-2 КЗпП України, було вирішено внести зміни до п. 1 наказу Радехівської ЦРЛ №59 від 26.02.2018 року «Про скорочення чисельності та штату працівників Радехівської ЦРЛ» та викладено його у новій редакції. Пунктом 2 цього ж наказу було зобов`язано начальника відділу кадрів ОСОБА_6 повідомити голову профспілкової організації медичних працівників Радехівської ЦРЛ про заплановане скорочення згідно внесених змін до наказу № 59 від 26.02.2018 р. із терміном виконання до 07.03.2018 р. (Т.1 а.с.8).
6.03.2018 року комісією в складі головного лікаря, заступника головного лікаря з медичного обслуговування, заступника головного лікаря з медичної частини, заступника головного лікаря з дитинства та пологової допомоги, заступника головного лікаря з економічних питань, в.о.завідувача поліклінікою, в.о. завідувача стоматологічним відділом, голови профкому медичних працівників, начальника відділу кадрів та юрисконсульта (секретар комісії) визначались кандидатури, які підлягають скороченню (вивільненню), згідно ст.40 КЗпПУ, питанням вісім якої вирішувалось питання про скорочення 1,5 ставки лікаря стоматолога терапевта стоматологічного відділу, зокрема і щодо ОСОБА_3 (0,25 ставки), за результатами якої усі члени комісії погодились, лише голова профспілкового комітету зазначив, що з питання « 8» не згідний, що засвідчив своїм підписом (Т.1 а.с.10,11, 11 зворот).
20 березня 2018 року працівників ознайомлено про скорочення їх посад, що підтверджується списком та, зокрема, повідомлено позивачку про скорочення її посади із наступним вивільненням (Т.1 а.с.76,77).
9.04.2018 року головний лікар лікарні звернувся із поданням профспілкового комітету про надання згоди на розірвання трудового договору по скороченню штату щодо ОСОБА_3 (Т.1 а.с.12).
Із витягу з проколу 39 засідання профспілкового комітету Радехівської районної організації Львівської області працівників охорони здоров`я України від 2.05.2019 року вбачається, що останній не надав згоди на звільнення, на підставі п.1 ст.40 КЗпПУ, оскільки в наказі від 26.02.2018 року №59 «Про скорочення чисельності та штату працівників Радехівської ЦРЛ» не зазначено змін в організації виробництва та праці, які б стали підставою для проведення скорочення чисельності та штату працівників. Приведення чисельності та штату працівників до затвердженого фонду заробітної плати не є підставою для проведення скорочення (а.с.13).
8.05.2018 року головний лікар лікарні повторно звернувся із поданням №751 до профспілкового комітету про надання згоди на розірвання трудового договору по скороченню штату щодо ОСОБА_3 , цієї ж є дати за №741 повторно (Т.1 а.с.14,75).
25.05.2018 року повторно отримано відмову в наданні згоди на звільнення, оскільки підставою для скорочення лікарів стоматологів з посиланням на протокольне доручення голови ЛОДА йшла мова про переведення лікарів-стоматологів на самофінансування, тобто зміну істотних умов праці, а саме механізмів фінансування і оплати праці, а не скорочення посад, тому слід керуватися вимогами ст.32 КЗпПУ. Працівникам не пропонувалися для працевлаштування інші посади, відповідно до ст.49-2 КЗпПУ (Т.1 а.с.15).
Наказом Радехівської центральної районної лікарні № 47 від 29.05.2018 року «Про звільнення з посади ОСОБА_3 » ОСОБА_3    звільнено з роботи з посади   лікаря-стоматолога-терапевта стоматологічного відділу на 0,25 ставки з 21 червня 2018 року у зв`язку із скороченням штату працівників Радехівської ЦРЛ за п.1 ст.40 КЗпП України (Т.1 а.с.6).
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок про незаконність звільнення позивачки з посади, яку вона займала, зважаючи на відсутність згоди профспілки на звільнення позивачки, яка є необхідною умовою для звільнення з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, враховуючи наведені вище норми матеріального закону та їх тлумачення судом касаційної інстанції, про що йшлося.
Крім цього, колегія суддів вважає, що Радехівська районна організація Львівської області профспілки працівників охорони здоров`я України з належним обґрунтуванням відмовила у наданні згоди на звільнення позивачки, оскільки спочатку адміністрація лікарні до проведення засідання профкому з питань порядку денного про надання згоди на звільнення працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України не надала профкому розроблений та затверджений новий штатний розпис лікарні, який би був доказом того що посади працівників, яких звільняють дійсно скорочені, а новий штатний розпис мав би бути введений після дати звільнення працівників і був би доказом, що посад немає і фінансування цих посад не закладено в кошторисі на фінансування в 1-му півріччі 2018 року. Повторно ж після надання відповідних документів на подання головного лікаря Радехівської ЦРЛ від 08.05.2018 року профспілка не безпідставно чи дублюючи попередню відмову (як помилково вважає апелянт), а аргументовано, з посиланням на норми закону та обставини, що стосуються питань реорганізації, яка має місце у відповідача, відмовила у наданні згоди на звільнення, зокрема, і позивачки, а саме вказуючи про те, що: «…документального підтвердження аналізу використання трудового ресурсу до профкому не поступило, а також як на підставу скорочення посад лікарів стоматологів керівник закладу посилається на протокольне доручення голови ЛОДА. Втім у ньому мова йшла про переведення лікарів стоматологів на самофінансування, тобто зміну істотних умов праці, а саме механізмів фінансування і оплати праці, а не скорочення посад. Крім цього, у відповіді вказано про те, що у даному випадку слід керуватися вимогами ст. 32 КЗпП України та про те, що працівникам не пропонувалися для працевлаштування інші посади згідно вимог ст. 49-2 КЗпП України».
Зважаючи на вказане позов у частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді слід вважати обґрунтованим та таким, що вірно задоволений судом першої інстанції. 
Відповідно, судом першої інстанції, як наслідок, правильно задоволено і позовну вимогу про стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Радехівської центральної районної лікарні» Радехівської районної ради в користь  ОСОБА_3 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 21 червня 2018 року до дня винесення судового рішення про поновлення на роботі у розмірі 30807,83 грн.,виходячи з розрахунку, зробленого на підставі Постанови Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що звільнення ОСОБА_3 відбулося 21 червня 2018 року, а відтак середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих ним за попередні повні два місяці роботи, а саме, за березень та квітень 2018 року.
Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства «Радехівської центральної районної лікарні» Радехівської районної ради №902 від 7.06.2019 року відповідача, нарахована заробітна плата позивача за березень та квітень місяці 2018 року становить 3723 грн. (Т.1 а.с.124).
Середньоденна заробітна плата обчислюється шляхом ділення 3723 грн. на 40 днів (20 робочих днів у березні та 20 робочих днів у квітні 2018 року) та становить 93,08 грн.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць складає 1925,48грн.
А відтак, заробіток за час вимушеного прогулу з 21 червня 2018 року по день постановлення судового рішення складатиме 30 807,83 грн. (93,08 грн. х 331 р.д.), і такий судом першої інстанції вірно стягнуто з відрахуванням всіх обов`язкових платежів і зборів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.
Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Радехівська центральна районна лікарня» Радехівської районної ради – залишити без задоволення.
Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 18 червня 2020 року.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик

Судді:                                                                                 Л.Б. Струс
       
                                                                                                                        М.М. Шандра