Номер провадження: 22-ц/813/3853/20 
Номер справи місцевого суду: 520/20130/18
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 червня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, 

                                       ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 270 000 грн. та інфляційні втрати у розмірі 17 145 грн. Позовна заява мотивована тим, що 20.04.2016 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач позичила відповідачу 358 000 гривень строком до 01.01.2018 року.
Частину грошових коштів, у розмірі 88 000 гривень відповідач повернула, а іншу частину не віддає, у зв`язку з чим позивач звернулася з цим позовом до суду.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального
права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно з ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду у повному обсязі зазначеним вимогам не відповідає.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- відповідно до договору позики від 20.04.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до умов якого, позикодавець - ОСОБА_1 передала, а позичальник - ОСОБА_2 прийняв у власність грошові кошти у розмірі 358 000 грн. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 01.01.2018 року. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (а.с. 5- 6);
- на виконання умов договору позики, 20.04.2016 року ОСОБА_2 написав розписку, відповідно до якої, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти 358 000 грн., дану суму зобов`язався повернути до 01.01.2018 року (а.с. 7);
- у вказаній розписці також зазначено, що ОСОБА_1 отримала частково 58 000,00 грн., 10 000,00 грн. та 20 000,00 грн.;
- до теперішнього часу відповідач своє зобов`язання щодо повернення грошових коштів у повному обсязі не виконав, внаслідок чого існує заборгованість 270 000 грн.;
- вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 11.04.2019 року ОСОБА_2 , засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією у дохід держави всього майна, що є його особистою власністю. ОСОБА_3 , засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією у дохід держави всього майна, що є його особистою власністю. Строк відбування покарання обвинуваченим визначено обчислювати з 17 квітня 2018 року, з моменту обрання їм запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (т.1, а.с.244-245), зараховано у строк покарання строк тримання обвинувачених під вартою під час досудового розслідування та судового розгляду з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі за період з 17 квітня 2018 року по 11 квітня 2019 року. Стягнуто з обвинувачених на користь держави по 858,00 грн. з кожного, процесуальні витрати у розмірі 1716,00 грн, пов`язані із залученням експертів, вирішено питання щодо речових доказів.
Крім того,Одеським апеляційним судом витребувано інформацію з Єдиного державного реєстру судових рішень та встановлено, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.02.2020 року апеляційну скаргу захисника Матвєєва В.Ю., який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_3 - залишено без задоволення.
Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 11.04.2019 року, стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в порядку положень ч.2 ст.404 КПК України, в частині обчислення строку покарання обвинуваченим, а також в частині зарахування строку попереднього ув`язнення в строк покарання - змінено. Строк покарання обвинуваченим ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обчислювати з дня набрання вироком законної сили, тобто з 20.02.2020 року. На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано обвинуваченим ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в строк покарання строк їх попереднього ув`язнення з 17.04.2018 року по 20.02.2020 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. В іншій частині оскаржений вирок залишено без змін.
Відмовляючи у позові про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що позов має ознаки штучного характеру, оскільки за даними Єдиного державного реєстру судових рішень на даний час Іллічівським міським судом Одеської області розглянута кримінальна справа відносно ОСОБА_2 , який підозрюється у скоєні злочину, передбаченого ст.187 ч. 2 КК України, санкція статті якої передбачає конфіскацію майна. Тобто позов про стягнення боргу за договором позики розцінений судом як намір створити перешкоди та уникнути в майбутньому відповідальності у разі набрання законної сили вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 11 квітня 2019 року, та визнання ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, з конфіскацією у дохід держави всього майна, що є його особистою власністю.
Проте погодитися з таким висновком районного суду судова колегія не може.
Відповідно до статті 1046ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Суд вірно визначився з нормами, які регулюють відносини позики та вірно з посиланням на постанову Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі №367/7135/16-ц, зазначив про обов`язок суду при дослідженні боргових розписок чи договорів позики виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову дійшов висновку щодо штучності заявлених вимог, про наявність наміру створити перешкоди та уникнути конфіскації майна у разі набуття чинності вироку суду першої інстанції, яким відповідача визнано винним у скоєнні злочину та призначено покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна
Згідно з ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Тобто, згідно з висновком районного суду заявлення позивачем штучних вимог з наміром створити перешкоди та уникнути конфіскації майна у разі набуття чинності вироку суду першої інстанції, яким відповідача визнано винним у скоєнні злочину, фактично підпадає під ознаки п.3 ч.2 ст. 44 ЦПК України і підлягає кваліфікації, як зловживання позивачем своїми процесуальними правами.
Висновок суду про зловживання процесуальними правами, як підстави відмови у заявлених вимогах, має бути мотивованим і така мотивація засновується на оцінці всіх обставин, які підлягають встановленню для об`єктивності набуття такого висновку.
Проте таких вимог законодавства суд першої інстанції у повній мірі не дотримався і незважаючи на відсутність заперечень відповідача щодо обставин отримання ним грошових коштів у борг із зобов`язанням їх повернути в обумовлений строк та наявність доказів часткового виконання відповідачем зобов`язань з повернення грошових коштів отриманих у позику за письмово оформленим договором і розписками про часткове повернення позики, не дослідивши в судовому засіданні оригінал договору позики та оригінали розписок про часткове повернення відповідачем позики позивачці у загальній сумі 88 000 грн., суд дійшов до передчасного висновку щодо штучного характеру заявленого позивачем позову з метою сприяння ухилення відповідачу у виконанні обвинувального вироку суду щодо конфіскації майна відповідача.
При таких обставинах, висновки суду про штучність пред`явленого позову не підтверджуються належними і допустимими доказами і фактично не відповідають встановленим у справі обставинам.
Крім того, набувши висновку про зловживання позивачем процесуальними правами шляхом заявлення штучного позову, суд першої інстанції всупереч статті 4 ст. 44 ЦПК України не виконав процесуального обов`язку покладеного на нього законом і не застосував заходи процесуального примусу щодо учасника судового процесу - позивача, зокрема штрафу в порядку та з підстав п. 2 ч.І ст.148 ЦПК України.
При таких обставинах, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відхилення у повному обсязі доводів апеляційної скарги і залишення в силі заочного рішення районного суду.
Враховуючи наведене, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 червня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.
У відповідності до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи наведене та приймаючи до уваги задоволення заявлених вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого при поданні позову до суду першої інстанції - 2 871 грн. 45 коп. та за подання апеляційної скарги на рішення суду - 4307 грн. 18 коп., а всього - 7 178 грн. 63 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 
                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 червня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 20.04.2016 року у розмірі 287 145 грн., з яких:
-270 000 гривень заборгованості за договором позики;
-17 145 гривень інфляційних збитків.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7 178 грн. 63 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12.06.2020 року

Головуючий                        О.М. Таварткіладзе
Судді:                        А.П. Заїкін
               С.О. Погорєлова