ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2020 року 
м. Київ
справа № 810/2779/17
адміністративне провадження № К/9901/49350/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючий - Стародуб О.П., 
судді -  Єзеров А.А.,  Кравчук В.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018р. (судді - Ісаєнко Ю.А., Земляна Г.В., Мельничук В.П.) у справі за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора КП "Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області" - Юхимук Наталії Володимирівни; треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення,
встановив:
У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом. в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП "Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області" Юхимчук Н.В. про реєстрацію права власності на 1/3 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , індексний номер 35906184 від 29.06.2017р.
В обгрунтування позовних вимог посилався на ухвалу ВССУ від 16.06.2017 р., якою було частково зупинено виконання рішення Києво-Святошинського районного суду від 29.12.2016р., зокрема в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Посилався на те, що відповідач мала інформацію про існування обтяження щодо оспорюваного майна, на момент проведення реєстраційної дії - 24.06.2017 р. та прийняття оспорюваного рішення, оскільки ухвала ВССУ була оприлюднена в ЄДРСР (22.06.2017р.), водночас здійснила спірну реєстраційну дію.
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 23.10.2017р. у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018р. постанову Київського окружного адміністративного суду від 23.10.2017р. скасовано та прийнято нову, якою позов  задоволено частково.
Скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» - Юхимук Наталії Володимирівни про реєстрацію права власності на 1/3 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , індексний номер 35906184 від 29.06.2017р.
З рішенням суду апеляційної інстанції не погодилась третя особа - ОСОБА_1 , звернулась з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права просила його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
В обгрунтування касаційної скарги, посилалась на те, що здійснюючи апеляційний перегляд, суд апеляційної інстанції не проаналізував зміст рішення суду першої інстанції на предмет законності та обгрунтованості, відповідність викладених у ньому висновків обставинам справи та вимогам законодавства, внаслідок чого помилково скасував законну постанову суду першої інстанції.
Також посилалась на те, що ухвала ВССУ від 16.06.2017р. про зупинення виконання рішення Києво-Святошинського районного суду від 29.12.2016р. не є рішенням суду про обтяження речового права на нерухоме майно, а є лише обмеженням під час виконання рішення суду в порядку, визначеному для виконання судових рішень згідно з Законом України «Про виконавче провадження», що має наслідком зупинення виконавчого провадження, що підтверджується судовими рішеннями у іншій судовій справі за позовом ОСОБА_2 (справа №810/2796/17).
Відзиву на касаційну скаргу  до суду не надходило.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24.06.2017р. ОСОБА_1 звернулась із заявою про реєстрацію права власності на 1/3 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.12.2016р. у справі №369/3862/16-ц. 
Після перевірки відповідності поданих документів вимогам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ідентифікації особи-заявника, подана заява з реєстраційним номером 22937682 про реєстрацію права власності була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
До початку проведення реєстраційних дій державним реєстратором Юхимук Н.В. були виконані наступні дії: по пошуку заяв в базі даних про реєстрацію речових прав та запитів (була наявна лише заява з реєстраційним номером №22937682 ОСОБА_1 ); за відомостями за результатом пошуку встановлено наявність обтяжень 21072778 від 29.05.05.2016р. про арешт на нерухоме майно, накладений за заявою ОСОБА_1 на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду від 26.04.2016р.
Підстав для відмови в державній реєстрації, передбачених статтею 24 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено не було, у зв`язку з чим прийнято рішення про реєстрацію права власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 
16.06.2017р., Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ) була винесена ухвала про відкриття касаційного провадження з одночасним частковим зупиненням рішення Києво-Святошинського районного суду від 29.12.2016р., на підставі якого вчинено спірні реєстраційні дії.
На думку позивача, ухвала ВССУ є формою судового рішення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦПК України, та оскільки ухвала була зареєстрована судом 21.06.2017р. та внесена   до ЄДРСР, була чинною на момент проведення реєстраційних дій 24.06.2017р., відтак у відповідача були відсутні підстави для здійснення спірних реєстраційних дій.
Не погоджуючись з рішенням відповідача про вчинення спірних реєстраційних дій, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що   ОСОБА_2 не надано доказів того, що на момент проведення реєстраційних дій встановлене ВССУ обмеження на розпорядження об`єктом нерухомого майна було зупинено, шляхом внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав у встановленому законом порядку.
Суд дійшов висновку, що оскаржувані дії державного реєстратора повністю узгоджувались з нормами чинного законодавства, а при проведенні реєстраційних дій Юхимук Н.В. вчинила необхідний обсяг дій для проведення перевірки поданих третьою особою документів.
Скасовуючи постанову суду першої інстанції та приймаючи нову про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що державна реєстрація права власності на 1/3 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , індексний номер 35906184 від 29.06.2017р. проведена без врахування рішення суду, яке у встановленому порядку набрало законної сили, та яким зупинено виконання рішення суду, на підставі якого ОСОБА_1 звернулась для реєстрації права власності.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 щодо скасування зазначеного рішення державного реєстратора.
Відмовляючи в частині задоволення позовних вимог про визнання зазначеного рішення протиправним, апеляційний суд виходив з того, що оскільки така підстава для відмови у проведенні державної реєстрації права власності, як зупинення виконання рішення суду, на підставі якого особа звернулась із заявою про проведення реєстрації, Законом України №1952-IV не передбачена, підстави для визнання неправомірним оскаржуваного рішення державного реєстратора відсутні.
З посилання на Закон №1666-VIII, зокрема на підпункт 1 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, апеляційний суд дійшов висновку, що дії державного реєстратора хоча й узгоджувались з положеннями закону, проте з урахуванням наявності під час державної реєстрації ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017р., яка набрала законної сили, рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на 1/3 житлового будинку, індексний номер 35906184 від 29.06.2017 підлягає скасуванню.
При цьому, розглядаючи справу та приймаючи рішення по суті позовних вимог суди вважали, що між сторонами існує публічно-правовий спір, у зв`язку з чим розгляд даної справи слід здійснювати за правилами адміністративного судочинства.
З висновками судів попередніх інстанцій в частині віднесення справи до юрисдикції адміністративного судочинства колегія не погоджується з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Так, відповідно до частини другої   статті 2 КАС України   (в редакції, на час виникнення спірних правовідносин) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності   Конституцією   чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до пункту 7 частини першої   статті 3 КАС України   суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Згідно із частиною другою   статті 4 КАС України   юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких   законом   установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої   статті 17 КАС України   визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15.12.2017р.), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.
Зокрема, у постанові від 05.02.2020р. у справі №820/1272/17, правовідносини в якій є подібними до правовідносин у справі, що розглядається, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: 
«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Стаття 15 Цивільного кодексу України   передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
З огляду на наведені вище нормативні положення не можна вважати публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 4 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, яка відступила від висновку, викладеного, зокрема й у постанові від 23 травня 2018 року (справа   №815/4618/16), якщо позивач не був заявником стосовно оскаржуваних ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорене рішення, здійснено оспорений запис.                                             
Натомість до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі   № 914/2006/17).».
У справі що розглядається, спір виник щодо правомірності оформлення ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину житлового будинку. Цей спір має приватно-правовий, а не публічно-правовий характер, оскільки стосується підстав набуття третьою особою права власності на нерухоме майно, яке на думку позивача, оформлене з порушенням визначеного законом порядку.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що спір у справі, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки державний реєстратор, приймаючи оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, не перебував у публічно-правових відносинах саме з позивачем. Оскаржуване рішення про державну реєстрацію стосувалося реєстрації права іншої особи, а не позивача.
Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його приватноправового характеру.
Оскільки позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття фізичними особами права власності на нерухоме майно і можуть впливати на майнові права та інтереси цих осіб, цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Зважаючи на суб`єктний склад та характер спірних у цій справі правовідносин, даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Відповідно до частини 3 статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених статтями 238, 240 КАС України.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги (стаття 354 КАС України).
Пунктом 5 частини першої статті 349 цього ж Кодексу передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
З огляду на зазначене, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.
Відповідно до статті 239 КАС України позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі. 
Керуючись ст. 238, 239, 341, 345, 349, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -
постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Постанову Київського окружного адміністративного суду від 23.10.2017р. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018р. - скасувати.
Провадження у справі №810/2779/17 за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора КП "Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області" - Юхимук Наталії Володимирівни; треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення, - закрити.
Протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови позивач вправі звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
О.П. Стародуб
А.А. Єзеров
В.М. Кравчук