Постанова
Іменем України
 
30 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 753/11157/17
провадження № 61-15346св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», 	
третя особа: ОСОБА_2 , Інспекція з питань захисту прав споживачів у місті Києві,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 жовтня 2017 року у складі судді Цимбал І. К. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2018 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом(далі - Закон України № 460-IX).
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), про зобов`язання виконати умови договору.
Позовна заява мотивована тим, що 22 грудня 2016 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»,  та ОСОБА_1 укладено договір кредиту, відповідно до якого позивач повинен був видати відповідачу кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 139000 дол. США, що еквівалентно 701950 грн за курсом Національного банку України на день укладення договору, а відповідач зобов`язався отримати їх на умовах зворотності та сплатити проценти у розмірі 11,8 % річних. Позичальник зобов`язався повернути кредит в строк до 22 грудня 2016 року.
Позивач зазначив, що банк не надав йому кошти, проте позичальник  певний час здійснював оплати на виконання умов договору, повертав кредит та сплачував відсотки, а в подальшому припинив такі дії. 
Банк звертався з позовом до позивача у іншій справі про стягнення боргу, в задоволенні якого було відмовлено, оскільки встановлено, що останній не отримував кошти.
В подальшому ОСОБА_1 звертався із різними позовами до відповідача, зокрема про розірвання договору, у задоволенні яких було відмовлено, у зв`язку з цим просить суд поновити законні права та інтереси споживача послуг, шляхом зобов`язання ПАТ «УкрСиббанк» виконати зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту                     № 11102876000 від 22 грудня 2006 року.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2018 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року  залишено без змін.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що рішеннями Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2008 року та від 13 березня 2012 року встановлено, що банк свої зобов`язання з перерахунку кредитних коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 позивача виконав, а отже, кредит вважається таким, що наданий. Враховуючи вказане, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вважав, що  в зазначених  рішеннях апеляційного суду, які  набрали законної сили, встановлена обставина виконання відповідачем договору кредиту, тому підстави для задоволення позову відсутні.
Крім того, суди зазначили, що позивач не позбавлений права пред`явити вимоги про відшкодування шкоди до винної особи, якщо така буде встановлена або до держави, якщо таку особу встановлено не буде, за результатами  кримінального провадження щодо неотримання останнім грошових коштів за кредитним договором, яке триває та на підставі договору банківського вкладу, який визнано недійсним судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просить направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що договір  банківського рахунку № 210399 від 21 грудня 2006 року рішенням Дніпровського суду № 755/30430/13-ц від 31 липня 2014 року визнано недійсним, оскільки експертизами, що були проведені у цивільній та кримінальній справах, достеменно встановлено, що підпис на даному договорі не належить позивачу, як і підпис на копіях заяв про відкриття рахунку.
При цьому суди не врахували, що матеріалами кримінальної справи достовірно встановлено, що кошти за кредитним договором позичальник не отримував, оскільки їх шляхом шахрайських дій отримали                      ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Інших угод щодо банківського рахунку між позивачем та банком не існує. Отже, вважає, що відповідач не надав жодного належного доказу на підтвердження виконання ним зобов`язань за договором кредиту, а саме того, що кредитні кошти надано позичальнику.
Крім того, вказував, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від                       02 червня 2015 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до позивача та                    ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором                  № 11102876000 від 22 грудня 2006 року, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» з підстав того, що договір банківського вкладу містить підписіншої особи, ніж позичальника, грошові кошти також отримані іншою особою, що підтверджене висновками експертиз у рамках кримінальної справи та є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .
Вважав, що суди дійшли помилково висновку про належне  виконання банком умов договору кредиту та надання кредитних коштів позивачу. 
Доводи інших учасників справи
У травні 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 22 грудня 2006 року між  ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір споживчого кредиту № 11102876000 (далі - договір кредиту) на суму 139000 доларів США. 
Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору передбачено, що банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 . 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2016 року, яке набрало законної сили,  встановлено, що усі умови кредитного договору були позивачем прочитані та погоджені, про що свідчать підписи останнього на кожному аркуші договору.
В рішенні Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2008 року, яке набрало законної сили, у справі № 22-1207/2008 за позовом ОСОБА_1 до АКІБ «УкрСиббанк» в особі Київського відділення № 837 АКІБ «УкрСиббанк» про стягнення суми, встановлено, що АКІБ «УкрСиббанк» свої зобов`язання з перерахунку кредитних коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 виконано.
На виконання умов кредитного договору № 11102876000 від 22 грудня                  2006 року банком за платіжним дорученням № 17423 від 22 грудня 2006 року проведено 139000 доларів США на рахунок позичальника                                               № НОМЕР_1 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України)
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною третьою статті 61 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди виходили із того, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2008 року у справі              № 22-1207/2008, яке набрало законної сили, зокрема встановлено, що АКІБ «УкрСиббанк» свої зобов`язання з перерахунку кредитних коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 виконано. 
Суди встановили, що будь-яких змін до кредитного договору в частині зміни поточного рахунку позичальника не вносилось.
Крім того, суд апеляційної інстанції оглянувши в судовому засіданні матеріали кредитної справи, встановив, що на виконання умов кредитного договору № 11102876000 від 22 грудня 2006 року банком за платіжним дорученням № 17423 від 22 грудня 2006 року проведено 139000 доларів США на рахунок позичальника № НОМЕР_1 . Також з кредитної справи встановлено, що саме з цього рахунку видавалась готівка                            22 та 25 грудня 2006 року.
За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди дійшли обґрунтованого висновку про підтвердження факту виконання відповідачем обов`язку надання кредитних коштів у спосіб передбачений кредитним договором (пункт  1.5 кредитного договору). За таких обставин, суди дійшли правильно висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача виконати зобов`язання за договором про надання  споживчого кредиту від 22 грудня 2006 року.
Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували, що договір  банківського рахунку № 210399 від 21 грудня 2006 року рішенням Дніпровського суду № 755/30430/13-ц від 31 липня 2014 року визнано недійсним, оскільки встановлено, що підпис на даному договорі не належить позивачу, як і підпис на копіях заяв про відкриття рахунку, колегія суддів відхиляє, оскільки наслідки визнання правочину недійсним визначені статтею 216 ЦК України.
Так, зокрема частинами першою та другою вказаної статті передбачено, що  недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Отже, враховуючи вказану норму, позивач не позбавлений за визначених законом умов звернутися із вимогою до винної сторони про відшкодування збитків внаслідок вчинення недійсного правочину.
Крім того, доводи скаржника про те, що матеріалами кримінальної справи встановлено, що кошти за кредитним договором позичальник не отримував, оскільки їх шляхом шахрайських дій отримали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , також колегія суддів відхиляє, оскільки позивач не позбавлений права пред`явити вимоги  відповідно до                      статті 1177 ЦК України про відшкодування шкоди до винної особи, якщо така буде встановлена вироком суду  або до держави, якщо таку особу встановлено не буде, за результатами  кримінального провадження.
Крім того, доводи касаційної скарги на обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 червня 2015 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до позивача та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки обставини справи щодо стягнення кредитної заборгованості не спростовують фактичні обставини, встановлені в цій справі, а саме щодо здійснення відповідачем обов`язку надання кредитних коштів у спосіб, передбачений кредитним договором (пункт 1.5 кредитного договору), а саме шляхом зарахування на поточний рахунок. 
Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховний Суд вважає необґрунтованими оскільки судами попередніх інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2018 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк