Постанова
Іменем України 
 
11 червня 2020 року
м. Київ 
 
справа № 569/15970/16-ц
провадження № 61-41921св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2018 року в складі судді: Першко О. О., та постанову апеляційного суду Рівненської області від 27 червня 2018 року в складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування.
 
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як подружжю, на праві спільної сумісної власності належало домоволодіння по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , спадкоємцями за законом після його смерті були дружина ОСОБА_3 та діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_4 , його дружина звернулася до Другої Рівненської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої їй було видано свідоцтво про право на спадщину серії ВАМ № 978071 реєстраційний № 2-1378 від 01 вересня 2003 року. 
 
Позивач вказувала, що інший спадкоємець ОСОБА_5 також фактично прийняв спадщину, оскільки на момент смерті проживав із спадкодавцем, утримував належне йому майно та володів ним, від спадщини не відмовлявся. Враховуючи те, що спадкоємцями ОСОБА_4 було троє осіб, то кожному з них мали б належати по 1/3 частини спадщини, тобто по 1/6 частини спірного домоволодіння. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , спадкоємцем її майна, а відтак і частки належної ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_4 , став ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заповіту після себе він не залишив, спадкоємцями за законом є ОСОБА_1 та її сестра ОСОБА_6 , як спадкоємці першої черги. ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини не зверталася, інших спадкоємців за законом першої черги після смерті ОСОБА_5 немає. Повідомленням державного нотаріуса Другої рівненської державної нотаріальної контори № 1497/02-14 від 11 листопада 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки право власності на цілий житловий будинок по АДРЕСА_1 , зареєстроване на іншого власника ОСОБА_2 . 
 
Позивач зазначала, що до складу спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 входить також частина спадщини, що залишилася після смерті його батька ОСОБА_4 . Оскільки при видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину було порушено право ОСОБА_5 на частину спадщини, що залишилася після смерті його батька ОСОБА_4 , тому вважає наявними підстави для визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину та визнання за нею права власності на спірне майно.
 
ОСОБА_1 просила визнати:
недійсним свідоцтво про право на спадщину серії ВАМ № 978071, реєстраційний №2-1378 від 01 вересня 2003 року, виданого Другою Рівненською державною нотаріальною конторою;
за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2008 року, яке набрало законної сили 03 листопада 2010 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , а саме на будинковолодіння АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 в позові відмовлено, оскільки він був лише зареєстрований за місцем проживання матері, але не мешкав там на час відкриття спадщини, із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся з пропущенням установленого законом строку для прийняття спадщини. Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Сама по собі реєстрація місця проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ст.549 ЦК УРСР про прийняття спадщини. У заяві ОСОБА_5 від 30 серпня 2003 року, яку він спільно з ОСОБА_2 подав до Другої Рівненської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 вказує, що спадщину після смерті батька ОСОБА_4 він не приймає, що свідчить про те, що станом на 30 серпня 2003 року ОСОБА_5 вказану спадщину не прийняв, що він особисто підтвердив відповідною заявою. Вказана обставина про неприйняття ОСОБА_5 в будь-який спосіб спадщини після смерті батька ОСОБА_4 підтверджується також показами, допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . При житті ОСОБА_5 проти спадкування спірного домоволодіння його матір`ю ОСОБА_11 не заперечував, свідоцтво про право на спадщину серії ВАМ № 978071 реєстраційний № 2-1378 від 01 вересня 2003 року, видане Другою рівненською державною нотаріальною конторою не оспорював, свої права на спадкове майно, відкрите після смерті ОСОБА_4 не заявляв. Показання свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_5 протягом шестимісячного строку після смерті ОСОБА_4 проживав за адресою: АДРЕСА_1 і фактично вступив в управління та володіння спадковим майном суд до уваги не приймає, оскільки вони суперечать встановленим в ході судового розгляду дійсним обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.
 
Суд першої інстанції вказав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що після смерті батька ОСОБА_4 волевиявлення ОСОБА_5 було направлено на прийняття спадщини і з цією метою він здійснював протягом шестимісячного строку встановлені законом певні дії. Сам по собі факт реєстрації за спірною адресою на момент смерті спадкодавця не може служити підставою для визнання за ним права на спадщину. Після смерті ОСОБА_4 спадщину у вигляді спірного домоволодіння прийняла ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_4 , яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном у встановлений законом строк, з чим за життя погоджувався ОСОБА_5 , свої права на спадкове майно, відкрите після смерті ОСОБА_4 не заявляв. Тому підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину серії ВАМ № 978071 реєстраційний № 2-1378 від 01 вересня 2003 року, видане Другою рівненською державною нотаріальною конторою, недійсним та визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 не має, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Рівненської області від 27 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2018 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що в статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-167цс12. ОСОБА_5 , щодо прийняття спадщини за законом, виразив свою незгоду прийняти спадщину після смерті батька шляхом подачі заяви до нотаріальної контори. Будь-яких юридично значимих дій у встановлений законом строк не вчиняв. Про небажання ОСОБА_5 отримувати спадкове майно після смерті батька свідчить і та обставина, що за життя він не оспорював видане матері нотаріальною конторою свідоцтво про право на спадщину від 01 вересня 2003 року. Таким чином, ОСОБА_5 вважається таким, що не прийняв спадщину яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_4 та спадкових прав не набув.Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що права, свободи чи інтереси, за захистом яких звернувся позивач, порушені не були, відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.
 
Аргументи учасників справи
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просила оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилалася на те, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Суди неправильно витлумачили положення статті 553 ЦК УРСР, якою передбачено порядок подання заяви про відмову від прийняття спадщини, а також безпідставно вказали на те, що ця заява є заявою про відмову у прийнятті спадщини після смерті    ОСОБА_4 щодо прийняття спадщини за законом, не виражав свою незгоду прийняти спадщину після смерті батька шляхом подачі заяви до нотаріальної контори протягом визначеного законом часу. Слюсарчук І . М. в рамках статті 548 ЦК РСР є особою, що прийняла спадщину. Дане його право як і волевиявлення оформити належним чином дану спадщину е абсолютним і не обмеженим в часі. Крім того закон не передбачає припинення прав на спадщину та її оформлення після смерті спадкоємця. Таким чином. ОСОБА_5 вважається таким, що прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_4 та спадкових прав набув. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2008 року у справі № 2-3238, залишеним без змін ухвалою Верховного суду України, встановлено, що ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 04 квітня 2001 року, однак не проживав постійно за цією адресою, в тому числі, на час смерті своєї матері ОСОБА_3 . Цим рішенням також встановленні обставини, які в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України не потребують доказуванню. Цим судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_5 не проживав у спірному будинку з 2004 року.
 
Вказує, що в період жовтня - листопада 2017 року представником позивача - адвокатом Созонюком Т. М. були зібрані додаткові письмові докази, які підтверджують факт проживання ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 . Долучити дані докази раніше також не було можливості, оскільки договір про надання правової допомоги між мною та адвокатом щодо представництва її інтересів в Рівненському міському суді у даній справі було укладено лише 15 листопада 2017 року. Однак, судом першої інстанції це клопотання було відхилене, а долучені до нього письмові докази не приєднані до матеріалів справи, що свідчить про порушення права позивача на справедливий суд та небажання Рівненського міського суду Рівненської області повно, всебічно і об`єктивно дослідити всі обставини справи. Матеріали справи містять належні, допустимі та достатні докази про вступ у безпосереднє управління майном ОСОБА_5 після смерті батька, а саме покази свідків та письмові докази, які просив долучити представник позивача - адвокат Созонюк Т.М., подавши відповідне клопотання про долучення доказів від 20 листопада 2017 року. З показів свідків, які є логічними та послідовними, вбачалося, що попри свою тяжку вдачу, зловживання алкоголем, ОСОБА_5 жив, та користувався майном.
 
Зазначає, що колегія апеляційного суду помилково прийшла до висновку, що права, свободи чи інтереси, за захистом яких звернулася позивач, порушені не були, відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову. За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК країни підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , а оскаржені рішення залишити без змін. Відзив мотивований безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що як вбачається з доводів даної касаційної скарги, позивач ОСОБА_1 покликається на те, що її померлий батько ОСОБА_5 вчасно прийняв спадщину після смерті свого батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, при цьому був зареєстрованим на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто скаржник оспорює оцінку доказам, які дали суди першої та апеляційної інстанцій, що прямо заборонено частиною другою статті 400 ЦПК України. Окрім цього, посилається на те, що суди не дослідили докази, які були подані ним з порушенням встановленого ЦПК України, хоча докази не подані у встановлений законом або судом строку, до розгляду не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежалим від неї. Натомість, позивач обґрунтовувала подання даних доказів з порушенням встановленого ЦПК України порядку, тим, що будучи сама адвокатом, під час судового розгляду уклала договір про надання правової допомоги з іншим адвокатом, який ці докази витребував. Всі доводи позивача, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги та доводи її апеляційної скарги, були судами перевірені ї їм дана відповідна правова оцінка. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2008 року, яке набрало законної сили 03 листопада 2010 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на спадкове майно після смерті матері ОСОБА_3 , а саме на будинковолодіння по АДРЕСА_1 . У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Під час розгляду вказаної справи судом не перевірялась і не встановлювалась та обставина, чи прийняв ОСОБА_5 спадщину після смерті ОСОБА_4 , оскільки предметом позову ОСОБА_5 було прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_3 , відтак посилання позивача ОСОБА_1 на встановлення даним рішенням суду обставин, не підлягають доведенню по даній цивільній справі є безпідставними.
 
Зазначає, що ОСОБА_5 було достеменно відомо про те, що спадкове майно після смерті ОСОБА_4 було переоформлене на ОСОБА_3 , оскільки він сам в своїй позовній заяві зазначив, що весь будинок (включаючи спірну частку, яку успадкувала ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 ) входить до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 . Ще за життя ОСОБА_5 не претендував на спадщину після смерті ОСОБА_4 , а право позивача ОСОБА_1 є похідним від права її батька ОСОБА_5 на спірне спадкове майно. Суди прийшли до правильного висновку про те, що ОСОБА_5 вважається таким, що не прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 та спадкових прав не набув. 
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .
 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, 1/2 частини незакінченої будівництвом житлової добудови, готовністю 98 відсотків, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частини грошових вкладів з нарахованими відсотками та компенсаціями, які знаходяться на зберіганні у відділеннях ВАТ «Державний ощадний банк України».
 
Заповіту ОСОБА_4 не складав. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті були: його дружина ОСОБА_3 , та діти - ОСОБА_5 , ОСОБА_2 
 
30 серпня 2003 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 подали до Другої Рівненської державної нотаріальної контори заяву, в якій вказали, що їм відомо про відкриття спадщини після смерті їхнього батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , і заявляють, що спадщину після його смерті вони не приймають.
 
01 вересня 2003 року ОСОБА_3 звернулася до Другої Рівненської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, яке залишилося після смерті її чоловіка ОСОБА_4 
 
01 вересня 2003 року ОСОБА_3 державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Василютою Л.А. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого ОСОБА_3 успадкувала 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, 1/2 частину незакінченої будівництвом житлової добудови, готовністю 98 відсотків, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частину грошових вкладів з нарахованими відсотками та компенсаціями, які знаходяться на зберіганні у відділеннях ВАТ «Державний ощадний банк України».
 
18 січня 2005 року ОСОБА_3 склала заповіт на користь сина ОСОБА_5 щодо частини майна, а саме житлової добудови до будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.
 
Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема і на майно, яке було успадковане нею після смерті ОСОБА_4 
 
09 жовтня 2006 року ОСОБА_2 звернувся до Другої Рівненської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилося після смерті його матері ОСОБА_3 , у вигляді домоволодіння по АДРЕСА_1 , земельної ділянки за тією ж адресою, іменних цінних паперів, грошових вкладів з нарахованими відсотками та компенсаціями.
 
21 вересня 2007 року ОСОБА_5 звернувся до Другої Рівненської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом та законом на спадкове майно, яке залишилося після смерті його матері ОСОБА_3 , у вигляді житлової добудови, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , житлового будинку з надвірними будівлями, за тією ж адресою, іменних цінних паперів, грошових вкладів з нарахованими відсотками та компенсаціями.
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2008 року у справі № 2-3238 за ОСОБА_2 визнано право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , а саме на будинковолодіння АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 в позові відмовлено.
 
Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 10 лютого 2009 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2008 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, а позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на спадщину, що відкрилася після смерті матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: за заповітом від 18 січня 2005 року на житлову добудову літ. А-2, що знаходиться на АДРЕСА_1 ; за законом на Ѕ частину вказаного будинку, що не охоплена заповітом ОСОБА_3 , а також на частину земельної ділянки пропорційно до частки ОСОБА_5 у спадщині на спірний будинок.
 
Ухвалою Верховного Суду України від 03 листопада 2010 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення апеляційного суду Рівненської області від 10 лютого 2009 року скасовано та залишено в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2008 року.
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.
 
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 , яка є дочкою ОСОБА_5 , звернулася до Другої рівненської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , в чому їй було відмовлено.
 
Згідно довідки Рівненського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області від 20 червня 2015 року № 5610/14-3020 ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 04 квітня 2001 року по 04 березня 2015 року.
 
Суди встановили, що у заяві ОСОБА_5 від 30 серпня 2003 року, яку він спільно з ОСОБА_2 подав до Другої Рівненської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 вказує, що спадщину після смерті батька ОСОБА_4 він не приймає, що свідчить про те, що станом на 30 серпня 2003 року ОСОБА_5 вказану спадщину не прийняв, що він особисто підтвердив відповідною заявою. Вказана обставина про неприйняття ОСОБА_5 в будь-який спосіб спадщини після смерті батька ОСОБА_4 підтверджується також показами, допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . При житті ОСОБА_5 проти спадкування спірного домоволодіння його матір`ю ОСОБА_11 не заперечував, свідоцтво про право на спадщину серії ВАМ № 978071 реєстраційний № 2-1378 від 01 вересня 2003 року, видане Другою рівненською державною нотаріальною конторою не оспорював, свої права на спадкове майно, відкрите після смерті ОСОБА_4 не заявляв. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що після смерті батька ОСОБА_4 волевиявлення ОСОБА_5 було направлено на прийняття спадщини і з цією метою він здійснював протягом шестимісячного строку встановлені законом певні дії. Сам по собі факт реєстрації за спірною адресою на момент смерті спадкодавця не може служити підставою для визнання за ним права на спадщину. Після смерті ОСОБА_4 спадщину у вигляді спірного домоволодіння прийняла ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_4 , яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном у встановлений законом строк, з чим за життя погоджувався ОСОБА_5 , свої права на спадкове майно, відкрите після смерті ОСОБА_4 не заявляв.
 
Відповідно до частини першої статті 548 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_4 ) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.
 
У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_4 ) передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_4 ) свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну  контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.
 
У постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-167цс12 зроблено висновок, що «відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями статей 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину».
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
У статті 1218 ЦК України (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_5 ) передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
У справі, що переглядається, встановивши, що право на спірний будинок після смерті ОСОБА_4 успадковане його дружиною ОСОБА_3 , а після смерті ОСОБА_3 успадковане ОСОБА_2 , що підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили, права та інтереси позивача не порушені, оскільки право на спірний будинок не включається до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 , суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог.
 
Аргумент касаційної скарги про те, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2008 року у справі № 2-3238, залишеним без змін ухвалою Верховного суду України, встановлено, що ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 04 квітня 2001 року, однак не проживав постійно за цією адресою, в тому числі, на час смерті своєї матері ОСОБА_3 , і така обставина в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України не потребує доказуванню, є необґрунтованим з таких підстав.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».
 
У справі № 2-3238 встановлено: 
склад спадщини на момент смерті ОСОБА_3 ; 
до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 включено право на спірний будинок; 
ОСОБА_5 не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 ;
ОСОБА_2 набув право на спірний будинок в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .
 
Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання позивача про долучення доказів від 20 листопада 2017 року, з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 131 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду клопотання) сторони зобов`язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.
 
Аналіз журналу судового засідання від 29 листопада 2017 року (а. с. 186 - 187) та запису компакт-диску судового засідання свідчить, що суд першої інстанції з посиланням на статтю131 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду клопотання), обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання, оскільки позивачем та представником позивача не наведено доказів поважності неподання доказів своєчасно.
 
Згідно частини другої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 27 червня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              В. І. Крат
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков