ПОСТАНОВА
Іменем України

21 травня 2020 року 
Київ
справа №815/2739/17
адміністративне провадження №К/9901/14507/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Желєзного І.В.,
суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.
розглянувши у порядку попереднього судового засідання 
касаційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду у складі судді Бжассо Н.В. від 18 січня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів Кравченка К.В., Джабурія О.В., Вербицької О.В. від 19 квітня 2019 року 
у справі №815/2739/17 
за позовом ОСОБА_1 
до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області третя особа -   ОСОБА_2 , 
про визнання дій протиправними, скасування реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт, скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації,
ВСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. В травні 2017 року ОСОБА_1 (далі також - позивачка) звернулась до суду з позовом до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області (далі також - відповідач) за участю третьої особи ОСОБА_2 , в якому просила:
- визнати протиправними дії Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області щодо проведення реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області 19 червня 2014 року за №КС 062141700225, замовником у якій є ОСОБА_2 та скасувати дану реєстрацію;
- визнати протиправними дії Державної архітектурно-будівельної інспекції щодо проведення реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, зареєстровану Державної архітектурно-будівельної інспекції від 26 травня 2015 року за №КС 142151460391, замовником у якій є ОСОБА_2 та скасувати дану реєстрацію.
2. 06 квітня 2018 року та 05 листопада 2018 року до суду першої інстанції надійшли пояснення представника третьої особи по справі - ОСОБА_2 , з огляду на які третя особа просила суд закрити провадження у справі в частині вимог про скасування реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт та про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації у зв`язку із тим, що вказані акти є актами індивідуальної дії та вичерпали свої дію після їх реалізації шляхом реєстрації права власності, а тому подальше оспорювання правомірності набуття фізичною особою права на спірний об`єкт має вирішуватися у порядку цивільного судочинства.
3. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року клопотання представника третьої особи - задоволено. Закрито провадження у справі.
4. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року - без змін.
5. Не погоджуючись із рішенням суду першої та апеляційної інстанцій, позивачка звернулась з касаційною скаргою до Верховного Суд, у якій просила скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
6. Ухвалою від 30 травня 2019 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі №815/2739/17.
7. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 травня 2019 року справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Желєзного І.В., суддів Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.
ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
8. Закриваючи провадження в адміністративній справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що в даній справі існує спір про право цивільне, а тому спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
ІІІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
9. ОСОБА_1 в обґрунтування касаційної скарги зазначає, що остання підлягає задоволенню, оскільки ухвала Одеського окружного адміністративного суду від              18 січня 2019 року та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
10. Судами попередніх інстанцій проігноровано те, що ОСОБА_1 оскаржувалась саме дія суб`єкта владних повноважень щодо реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації інспекцією ДАБІ, а не безпосередньо повідомлення та декларацію як документ, та зокрема, як акт індивідуальної дії, оскільки вони не є такими, та не відповідають критеріям притаманним акту індивідуальної дії. Предметом розгляду даної справи є саме дії по проведенню реєстрації та безпосередньо сама реєстрація, а не повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
11. Крім того, у даному випадку відсутній спір про право цивільне, оскільки оскаржується не безпосередньо документ, на підставі якого виникло таке право, а дія суб`єкта владних повноважень, яка передувала виникненню права цивільного, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
ІV. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
12. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
13. Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Суд дійшов таких висновків.
14. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
15. Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».
16. Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
17. На підставі пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
18. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
19. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
20. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
21. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
22. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 у справі №813/6286/15.
23. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
24. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №685/1346/15-а.
25. Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом спору у даній справі є перевірка правомірності здійснення державної реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
26. Згідно частини 2 статті 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконання підготовчих робіт може здійснюватися на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт чи дозволу на виконання будівельних робіт.
27. Частиною 9 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою, у тому числі, для оформлення права власності на нього.
28. Частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
29. Конституційний Суд України у рішенні від 16 квітня 2009 року у справі №7-рп/2009 визначив, що ненормативні правові акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.
30. Верховний Суд України у постанові від 11 листопада 2014 року (справа №21-405а14) також вказував на неможливість забезпечення реального захисту прав оскарженням актів індивідуальної дії, які вичерпали свою дію та на підставі яких виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.
31. За таких підстав, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що оскаржуване позивачем повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларація про готовність об`єкту до експлуатації, як ненормативні акти індивідуальної дії, вичерпали свою дію після їхньої реалізації (оформлені права власності), а тому подальше оспорювання правомірності набуття фізичною особою права на спірний об`єкт має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.
32. Таким чином, оскаржуючи дії суб`єкта владних повноважень щодо реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт та щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації та саму реєстрацію вказаних повідомлення та декларації, позивачка фактично оскаржує правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що державним реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області було прийнято відповідне рішення та зроблено відповідні записи. 
33. Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачка не вказує, що саме порушено Інспекцією ДАБК в Київській області та Департаментом ДАБІ у Київській області при реєстрації повідомлення та декларації, а лише зазначає, що зазначена у повідомленні та декларації інформація не відповідала дійсності, оскільки ОСОБА_2 отримав документи незаконним шляхом.
34. За правилами частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
35. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивачем та ОСОБА_2 існує спір про право цивільне щодо правомірності набуття останнім права власності на незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості.
36. Водночас, колегія суддів звертає увагу, що реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка здійснена суб`єктом владних повноважень, породжує права та обов`язки тільки для суб`єкта, якому вона адресована, тобто для замовника відповідного будівництва.
37. Таким чином, розгляд спору в межах адміністративного судочинства не захистить належним чином права позивача, адже, окрім надання оцінки діям органу державного архітектурно-будівельного контролю, позивачка фактично вимагає і встановлення обставин та надання оцінки правомірності набуття права на незавершене будівництво, а суд у порядку адміністративного судочинства позбавлений можливості надавати оцінку правомірності набуття фізичною особою такого права.
38. З урахуванням зазначеного Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що у цій справі існує спір про право цивільне, а тому обраний позивачем спосіб захисту не призведе до відновлення її порушених прав.
39. Саме таке правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 816/421/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 816/616/17 та від 29 травня 2019 року у справі № 815/2965/14.
40. За нормами частини 3 статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
41. Розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства не відповідає принципу ефективного судочинства як важливому елементу верховенства права.
42. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
43. За правилами частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
44. З огляду на викладене касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
45. Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                          І.В. Желєзний
Суддя                                                                                                                           Я.О. Берназюк 
Суддя                                                                                                               Н.В. Коваленко