Справа № 306/1152/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        15 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        СОБОСЛОЯ Г.Г., МАЦУНИЧА М.В.
при секретарі                                БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 306/1152/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Свалявська районна державна адміністрація Закарпатської області як орган опіки та піклування, про стягнення аліментів за минулий час, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 12 липня 2019 року, повний текст якого складено 17 липня 2019 року, головуюча суддя Жиганська Н.М., -

встановив:

07.06.2019 ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким. ІНФОРМАЦІЯ_1 у доньки позивача ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_4 . ОСОБА_5 судовим порядком була позбавлена батьківських прав щодо доньки ОСОБА_6 , а батько дитини – відповідач ОСОБА_2 категорично заперечував своє батьківство і відмовився забрати дитину з пологового будинку. З огляду на це ОСОБА_7 з пологового будинку забрали позивач із своєю дружиною (бабусею дитини) ОСОБА_8 . Позивач став опікуном дитини, вони з дружиною ростили, виховували і утримували онуку, яка з народження і до ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала разом з ними. Відповідач ОСОБА_2 , оскільки продовжував заперечувати своє батьківство щодо ОСОБА_6 , жодної матеріальної допомоги для її утримання не надавав, на відповідні прохання і звернення – не реагував.
Зараз позивачу стало відомо, що ОСОБА_2  ввів в оману Свалявський РАЦС і Свалявський районний суд та раптово з 19.04.2019 став батьком  ОСОБА_6 . Відтак,  ОСОБА_2  зобов`язаний брати участь в утриманні дитини і з нього відповідно до приписів ст. 191 ч. 2 СК України належать аліменти за минулий час на користь позивача, який утримував дитину відповідача: аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати; у цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Зазначена норма закону підлягає застосуванню в справі, оскільки позивач вживав заходів для одержання аліментів на утримання дитини з відповідача, але вони не були одержані саме через ухиляння відповідача від їх сплати.
З відповідача належать аліменти за період з 01.01.2010 до 19.04.2019 в розмірі 9186,50 грн за один рік, а всього в сумі 120000,00 грн за десять років, тобто, в мінімальному розмірі, встановленому законодавством на дитину відповідного віку. Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум: для дитини віком до 6 років: з 01.01.2019 – 1626,00 грн, з 01.07.2019 – 1699,00 грн, з 01.12.2019 – 1779,00 грн; для дитини віком від 6 до 18 років: з 01.01.2019 – 2027,00 грн, з 01.07.2019 – 2118,00 грн, з 01.12.2019 – 2218,00 грн.
Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просив стягнути на його користь із ОСОБА_2 аліменти за утримання неповнолітньої ОСОБА_4 за минулий час починаючи з 01.01.2010 року до 19.04.2019 року в розмірі 9186,50 грн за один рік, а всього в сумі 120000,00 грн за десять років, тобто, в мінімальному розмірі, встановленому законодавством на дитину відповідного віку.

Рішенням Свалявського районного суду від 12.07.2019 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності, зокрема, з того, що позивач не довів, що вживав заходи для отримання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати через ухилення останнього від їх сплати, натомість підтвердив у суді, що не пред`являв до відповідача таких вимог.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, просить його скасувати, а позов – задовольнити. Посилається на обставини, якими мотивувався позов. Крім того, обґрунтовує свою правову позицію посиланням на міжнародно-правові акти та законодавство України щодо прав дитини та їх захисту, зокрема, щодо права дитини на належний рівень матеріального забезпечення та обов`язку батьків надавати таке утримання. Зазначає також, що з огляду на визнання судовим рішенням від 19.04.2019 батьківства ОСОБА_2 щодо ОСОБА_6 , відповідач зобов`язаний на вимогу позивача сплатити аліменти на утримання дитини за минулий час, а саме – за десять років, тоді як законодавство не містить чітких вимог щодо доказів, якими має підтверджуватися факт звернення стягувача аліментів до платника з вимогою сплатити кошти за минулий час.

У відзиві на апеляцію відповідач ОСОБА_2 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Зазначає, зокрема, що факт його батьківства щодо дитини був установлений рішенням Свалявського районного суду від 19.04.2019, а позивач не надав жодних доказів щодо існування передбачених ст. 191 ч. 2 СК України умов для стягнення з нього аліментів за минулий час. Окрім цього, до 03.05.2018 дитина перебувала з матір`ю і лише після позбавлення матері батьківських прав щодо дитини рішенням Свалявського районного суду від 16.03.2018 було 08.05.2018 встановлено опікунство позивача щодо дитини, що вже само по собі виключає обґрунтованість вимоги про стягнення аліментів за час, який визначив позивач.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_1 в порядку, передбаченому ст.ст. 92, 234 ЦПК України, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бухтоярової О.В., які апеляцію підтримали, відповідача ОСОБА_2 , який скаргу не визнав, допитавши свідка ОСОБА_8 , розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, дослідивши матеріали справи, оглянувши справу № 306/2512/17, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 обґрунтовував його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у його доньки ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_4 , батьківство щодо якої категорично заперечував ОСОБА_2 , який, відповідно, відмовився забрати дитину з пологового будинку та відмовився надавати дитині матеріальне утримання і брати участь у її вихованні. Оскільки мати дитини була позбавлена батьківських прав щодо доньки, а відповідач відмовився від дитини, онуку ОСОБА_9 виростили та виховали позивач та його дружина ОСОБА_8 (дідусь і бабуся дитини) в будинку АДРЕСА_1 , позивач оформив опіку над дитиною. Проте враховуючи, що рішенням Свалявського районного суду від 19.04.2019 за позовом ОСОБА_2 останнього було визнано батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у позивача на підставі ст.ст. 180, 181, ст. 191 ч. 2 СК України виникло право вимоги з ОСОБА_2 аліментів за утримання дитини за минулий час, а саме, за десять років загальною сумою 120000,00 грн.

Отже, вимога ОСОБА_1 до ОСОБА_2 як до батька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ґрунтувалася на встановленні та визнанні рішенням Свалявського районного суду від 19.04.2019 факту батьківства ОСОБА_2 щодо цієї дитини.

Чинним заочним рішенням Свалявського районного суду від 16.03.2018 у справі № 306/2512/17 за позовом ОСОБА_1 , який діяв від імені та в інтересах онуки ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав позбавлено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав щодо доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 52-54 справи № 306/2512/17). Рішенням суду встановлено, що батьком дитини на підставі ст. 135 ч. 1 СК України зазначений ОСОБА_10 , дитина проживає з дідусем ОСОБА_1 і бабусею ОСОБА_8 у будинку АДРЕСА_1 , які належно утримують дитину та займаються її вихованням.

Розпорядженням голови Свалявської райдержадміністрації від 03.05.2018 № 108 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини позбавленої батьківського піклування (а.с. 4). Розпорядженням голови Свалявської РДА від 08.05.2018 № 116 призначено ОСОБА_1 опікуном малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено місце проживання дитини за адресою проживання опікуна: АДРЕСА_2 (а.с. 5).

Рішенням Свалявського районного суду від 19.04.2019 у справі № 306/163/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання батьківства було визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесено відповідні зміни до актового запису № 53 від 23.11.2006 про народження дитини щодо батька дитини: виключено відомості про ОСОБА_10 , зазначено батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 21-22).

Зважаючи на оскарження ОСОБА_8 рішення Свалявського районного суду від 19.04.2019 у справі № 306/163/19 провадження в справі зупинялося ухвалою апеляційного суду від 27.11.2019 (а.с. 100-102).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 18.12.2019 рішення Свалявського районного суду від 19.04.2019 у справі № 306/163/19 скасовано, у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання батьківства відмовлено (а.с. 115-117).

Таким чином, із ухваленням судом апеляційної інстанції постанови від 18.12.2019 визначальна підстава позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час – факт встановлення рішенням суду батьківства ОСОБА_2 щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перестала існувати. Тим часом, за змістом положень ст.ст. 180, 181, 191 та інших норм СК України обов`язок утримання дитини покладається саме на її батьків, а відтак і відповідні аліментні зобов`язання, в тому числі, зі сплати за наявності для того підстав і аліментів за минулий час, покладаються на батьків дитини. Беручи до уваги, що наразі немає правових підстав стверджувати про те, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_6 , для задоволення вимоги про стягнення з нього проханих аліментів вже лиш через це немає передбачених законом підстав.

На час розгляду справи судом першої інстанції рішення Свалявського районного суду від 19.04.2019 у справі № 306/163/19 було чинним, а скасоване було в подальшому апеляційним порядком за скаргою особи, яка не брала участі в справі, в якій суд вирішив питання про її права, обов`язки та інтереси, з поновленням строку на апеляційне оскарження (а.с. 93, 115-117). Тож суд першої інстанції на відповідний час не мав підстав не враховувати вищевказане судове рішення та послався на нього в контексті встановлення факту батьківства ОСОБА_2 щодо ОСОБА_6 .

У позові суд першої інстанції відмовив виходячи з недоведеності позивачем обставин, доказування яких вимагається диспозицією частини 2 статті 191 СК України: аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Висновок суду в цій частині вірний та відповідає обставинам справи, позаяк відповідні доводи та обґрунтування відсутні в тексті позовної заяви як підстави для пред`явленої вимоги, щодо них не були надані докази, а в суді першої інстанції позивач стверджував, що не звертався до відповідача по кошти на утримання дитини та аліменти, оскільки останній казав, що не є батьком дитини (а.с. 31, 35 та ін.).

Під час апеляційного розгляду справи позивач також не надав доказів про те, що вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати та по суті підтвердив відповідні пояснення, які дав у місцевому суді. Пояснення позивача ОСОБА_1 , надані за правилами допиту свідка, та показання свідка ОСОБА_8 в апеляційному суді стосуються передусім обставин, за яких онука ОСОБА_11 залишилася на їх вихованні та утриманні, місця та умов її проживання, обставин щодо стосунків з ОСОБА_2 в контексті його ймовірного батьківства щодо дитини тощо, а твердження про те, що вони зверталися до відповідача по кошти на утримання дитини, від чого той відмовлявся, оскільки не є батьком дитини, з огляду на встановлене в справі не є, по-перше, достовірними і достатніми для задоволення вимог доказами та по суті є припущеннями, по-друге, апріорі не можуть слугувати підставою для задоволення вимог за умови невстановленості факту батьківства відповідача щодо дитини.

Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційної скарги зі скасуванням рішення суду першої інстанції та задоволенням позову немає, посилання в рішенні суду на встановлення іншим судовим рішенням факту батьківства відповідача щодо дитини наразі не може братися до уваги і на цей висновок апеляційного суду не впливає, тому на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію, яка правильності відмови в позові не спростовує, слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Свалявського районного суду від 12 липня 2019 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 18 червня 2020 року.

Судді